Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

05.07.2018 [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, а 15.01.2019 із заявою про зміну предмету позову, з вимогами: встановити факт непроживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO], у домоволодінні за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON]. За життя, 15.02.1991 року батько [PERSON] залишив заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів [PERSON] Заповіт посвідчений 15.02.1991 року секретарем Борівської ради народних депутатів Зміївського району Харківської області та зареєстровано у реєстрі за №16. Після смерті батька [PERSON] залишилась спадщина, а саме домоволодіння з надвірними будівлями, що розташоване у [ADDRESS]. Спадщину вона прийняла у встановленому законом порядку шляхом подання заяви до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області, де зареєстрована спадкова справа №598/2006 (номер справи у спадковому реєстрі 405556342) щодо майна померлого [PERSON], проте свідоцтво про право на спадщину не отримала. Звернувшись до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області за отриманням свідоцтва про право па спадщину за заповітом, отримала повідомлення завідувача Зміївської державної нотаріальної контори від 11.05.2018 про відмову із зазначенням наступного. Нотаріусом роз'яснено, що з довідки Борівської сільської ради Зміївського району слідує, що на день смерті батька - [PERSON] разом з ним був зареєстрований його син - [PERSON], непрацездатний за віком, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України він прийняв спадщину після смерті [PERSON], як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Дійсно, на момент смерті батька - [PERSON], тобто станом на [INFO], вона мала рідного брата - [PERSON], який помер [INFO] у віці 68 років, та який не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті нашого батька. [PERSON] не зазначений у заповіті [PERSON], що посвідчений 15.02.1991 року секретарем Борівської ради народних депутатів Зміївського району Харківської області, та упродовж 7 років (з моменту смерті батька до своєї смерті) заяву про прийняття спадщини після батька не писав і її право на спадок взагалі не оспорював. Тобто, з відповіді завідувача Зміївської державної нотаріальної контори від 11.05.2018 слідує, що оскільки брат [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (як зазначено в довідці Борівської сільської ради) він вважається таким, що прийняв спадщину. Разом з тим це не відповідає дійсності. Батько [PERSON] за життя придбав будинок, що розташований у [ADDRESS], у якому проживав до дня смерті. Згідно з рішенням виконкому Готвальдівської районної ради народних депутатів №144 від 21.03.1989 року оформлено право власності на власників житлових будинків в [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. У зазначеному будинку на момент смерті батька були зареєстровані сам батько - [PERSON], та його син - [PERSON]. Незважаючи на факт реєстрації, батько власним вольовим рішенням розпорядився спадковим майном, склавши заповіт. Мати - дружина [PERSON] - [PERSON] померла [INFO]. Враховуючи, що [PERSON] не проживав з батьком [PERSON] у будинку, що розташований в [ADDRESS], оскільки тривалий час, у тому числі на момент смерті батька [PERSON], так як фактично проживав у м. Зміїв з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не змінивши при цьому адресу реєстрації, є підстави для визнання за нею у порядку спадкування за заповітом права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. 07.12.2018 від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких вона позовні вимоги [PERSON] визнала. Вказала, що з [PERSON] вона проживала у фактичних шлюбних відносинах більше 23 років за адресою: [ADDRESS]. Зі своїм батьком в с. Борова він не проживав. Його батько заповідав дочці [PERSON], проти чого не заперечував [PERSON] Син [PERSON] - [PERSON] зі своїм батьком не спілкувався, не цікавився ним, не хоронив його, на похоронах не був. 11.03.2019 від третьої особи [PERSON] надійшли заперечення, де він зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на законі, не відповідають судовій практиці та відповідають фактичним обставинам справи. Вказав, що фактично, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його половину, яку прийняли в рівних частках чоловік [PERSON] та син [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, без фіксування судового процесу технічними засобами фіксування, на задоволенні позовної заяви наполягала. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце його проведення була повідомлена належним чином. Представник відповідача територіальної громади в особі Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області у судове засідання не з'явився, сільський голова Танашкіна Л. направила клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Третя особа [PERSON] у запереченнях, поданих 11.03.2019, просить провести судове засідання за його відсутності. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] в с. Борова Зміївського району Харківської області помер [PERSON]. (а. с. 14). За життя, а саме 15.02.1991 року, [PERSON] склав заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до якого все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, він заповідав [PERSON]. Заповіт посвідчено 15.02.1991 року секретарем виконкому Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №16. (а. с. 17). [PERSON] прийняла спадщину у встановленому законом порядку шляхом подання 04.09.2006 року заяви до Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області, де зареєстрована спадкова справа (номер справи у спадковому реєстрі 40556342) щодо майна померлого [INFO] [PERSON]. (а. с. 43, 44). До складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] входить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. З довідки директора КП "Зміївське БТІ" Святуха К.Г. від 01.07.2016, вих. №2091 вбачається, що згідно архівних матеріалів, рішенням виконкому Готвальдівської районної ради народних депутатів від 21.03.1989 №144 було оформлено право власності на власників житлових будинків в с. Борова, у тому числі на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON], але свідоцтво не видавалося, так як [PERSON] станом на 31.12.2012 не звертався із заявою про видачу свідоцтва. Житловий будинок збудовано у 1964 році. Дійсна інвентаризаційна вартість станом на 04.07.2016 становить 74727 грн. (а. с. 20). В технічному паспорті на будинок, розташований за вищезазначеною адресою, власником зазначено [PERSON] (а. с. 130-132). [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 1976 року по день смерті [INFO]. За даною адресою був зареєстрований син померлого [PERSON] з 1993 року по день смерті [INFO]. (а. с. 25). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. (а. с. 16). Після смерті [PERSON]із заявою про прийняття спадщини 02.04.2014 до Зміївської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] (а. с. 47). Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори від 29.03.2016 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] батька [PERSON] (а. с. 49). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.1 роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто, до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 5 серпня 1992 року. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцю [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки день смерті [PERSON] разом з ним був зареєстрований його син - [PERSON], непрацездатний за віком, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України він прийняв спадщину після смерті [PERSON], як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.(а. с. 19). Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Наданими позивачем доказами підтверджується той факт, що [PERSON] хоча і був зареєстрованим проживаючим за адресою: [ADDRESS], але фактично не проживав зі спадкодавцем [PERSON] (а. с. 21, 52, 53). Тому, є підстави для встановлення факту не проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто станом на [INFO] у домоволодінні за адресою: [ADDRESS]. За життя, [PERSON], який фактично проживав за адресою: [ADDRESS], не ставив питання щодо прийняття спадщини та оформлення своїх спадкових прав на обов'язкову частку у спадковому майні. [PERSON], яка є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], прийняла спадщину у встановленому законом порядку, позбавлена можливості оформити право власності на належний за правом спадкування житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], що входить до складу спадщини, у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Тому, враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved