Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] , звернулась 30 липня 2019 року в суд з цим позовом, стверджуючи, що 25 квітня 2001 року, через філіал Одеської товарної біржі, вона оформила договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Договір за №345-к від 25 квітня 2001 року був заключний між нею - [PERSON] (покупець), та продавцями: [PERSON] та [PERSON] . Умови договору було виконано. Вона розрахувалася з продавцям, почала проживати та користується вказаним будинком. Проте вона не може в повній мірі на свій розсуд користуватися будинком, оскільки оформлення договору купівлі-продажу передбачено ЦК України, і тільки нотаріально. Згідно ст. 657 Цивільного Кодексу України, договір купівлі - продажу житлового будинку (квартири) укладається в письмовій формі, і підлягає нотаріальному посвідченню, та державній реєстрації. Біржею оформлення договору купівлі - продажу будинків та квартир не передбачено. Позивачка просить суд визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , який . В підготовчому засіданні представник позивача адвокат Івасишин В.П. підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник Подільської міської ради Одеської області у підготовче засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій просить розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги визнає. Вислухавши представника позивача та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про таке. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок [ADDRESS] , належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Котовською державною нотаріальною конторою 02.07.19996 року (р. №І-1736). Зареєстровано Котовським МБТІ в кн. 28 стр. 269 р. №3822. 25 квітня 2001 року між [PERSON] , з однієї сторони, та : [PERSON] та [PERSON] , з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна №345-К, зареєстрованим на Одеській товарній біржі, реєстраційний номер 345-К від 25 квітня 2001 року. При цьому у договорі було вказано, що на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Умови договору купівлі-продажу житлового будинку були повістю виконані його сторонами. Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виданого 07 травня 2019 року на ім`я [PERSON] , в натурі є: житловий будинок з прибудовою позначені в плані літ. «А,а», загальною площею - 44,6 кв.м., житловою площею - 22,4 кв., прибудова літ. «а», сарай літ. «В», погріб літ. «б», навіс літ. «Е», убиральня літ. «Г», ганок літ. «а1», огорожа №1,№6, ворота №2, колодязь -І, вимощення - ІІ. Згідно висновку від 03 липня 2019 року, ринкова вартість житлового будинку складає 76650 грн. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Згідно з ч.2 ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з квітня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: житловим будинком [ADDRESS] , користується ним. Усі оригінали документів зберігаються у позивача. За договором купівлі-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобов`язується сплатити за нього визначену грошову суму. Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачає кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на житловий будинок ніким не висунуте. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до статті 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди». Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. Отже, на переконання суду, у цій справі представник позивача за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які позивач посилалась, як на підставу своїх вимог. Більш того, частиною 4 статті 206 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». Суд при вирішенні позовних вимог враховує визнання позову відповідачами. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, визнання позову відповідачем, суд вважає, що позивач 25 квітня 2001 року належним чином, у відповідності до чинного на той час законодавства, набула у свою приватну власність вищевказаний житловий будинок. Виходячи з наведеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання розподілу між сторонами судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України судом не вирішується, оскільки такої вимоги сторони не заявляли.

Outcome: approved