Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що вона є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстровані колишня дружина та її малолітній син [PERSON] - відповідачі по справі, які з лютого 2018 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивачі просили суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, оскільки за час перебування у шлюбі з [PERSON] з 06.07.2016 року по 05.07.2019 рік, останній примусив її взяти кредити на своє ім`я в кількох банках, які на теперішній час вона вимушена сплачувати. Крім того вона з дитиною виїхала з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачі створили її неможливі умови для проживання. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, оскільки у відповідачів відсутнє власне житло та вони не мають змоги зареєструватися в іншому місці. Суд, заслухавши думку учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 6). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с. 7). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України (а.с. 8). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 30.08.2019 року № 1215 (а.с. 11, 23, 49). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 23.04.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, відповідний актовий запис № 148, та який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 30.08.2019 року № 1215 (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.11.2006 року № 12651745, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.9, 10). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 04.06.2019 року, яке набрало законної сили 05.07.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, (а.с.13-14). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 30.07.2019 року, виданою Центрам надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 30.07.2019 року за № 36477 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (співвласник), [PERSON] , [INFO] (мати), [PERSON] , [INFO] (колишня дружина), [PERSON] , [INFO] (бабуся), [PERSON] , [INFO] (син колишньої дружини) (а.с.15). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 21.08.2019 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за вказаною адресою [PERSON] та [PERSON] з травня 2018 року не проживають (а.с.16). Згідно пояснень служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області від 12.11.2019 року № 906 та доданих до нього документів, служба заперечує проти визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, розташованим за адресою: [ADDRESS] , оскільки у останніх відсутнє власне житло та вони не мають змоги зареєструватися в іншому місці (а.с.98). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов`язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ця норма дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного, сімейного та житлового законодавства дає підстави вважати, що дитина не може втратити права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишаються зареєстрованими колишня дружина [PERSON] з сином від першого шлюбу - відповідачі по справі, чим позбавляють власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин, а також беручи до уваги, що [PERSON] не є сином [PERSON] , з яким [PERSON] розірвала шлюб, а в нього є рідний батько [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved