Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гузєва І.Г ., звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким коксохімічним заводом, правонаступником прав та обов`язків якої на момент подання позову являється відповідач, займаючи посаду тунельника, 19.01.1993 року близько 13 години 50 хвилин перебуваючи на робочому місці, внаслідок нещасного випадку, що стався з вини відповідача, отримав тілесні ушкодження у виді закритого осколкового зі зміщенням перелому правого стегна. Зазначає, що внаслідок вказаного нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позивач вперше пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 80% у зв`язку з трудовим каліцтвом. В подальшому позивач неодноразово проходив повторні огляди експертних комісій, в останній раз 10.06.2008 року, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 20 % безстроково. Вказує, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач втратив працездатність, під час нещасного випадку та подальшого лікування наслідків трудового каліцтва відчув сильний фізичний біль, неодноразово проходив огляди експертних комісій, потребував та потребує і по нині проходження відновлювальних процедур і лікування. У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Значні страждання позивачу завдає розуміння безстроковості вимушених негативних змін в його житті, що пов`язане з ушкодженням здоров`я. Просить стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на його користь в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану ушкодженням здоров`я 377\~840 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів. Ухвалою суду від 01.10.2020 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам\~ст. 247 ЦПК України. Відповідач ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про стягнення моральної шкоди відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду за вх. №26083/20, 21.10.2020 р. тобто в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 01.10.2020р., відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказує, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства, безпосередньо в діях відповідача відсутня протиправна поведінка в спричиненні шкоди здоров`ю позивача, а тому на думку відповідача відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідь на відзив ні позивачем, ні його представником до суду не подавалась. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , станом на 19.01.1993 року працювала тунельником на Криворізькому коксохімічному заводі. Того ж дня, позивач перебувала на робочому місці та виконувала покладені на неї трудові обов`язки. Під час виконання дорученої позивачу роботи по прибиранню території біля газоповітряних каналів печей №№ [NUMBER] , [NUMBER] , внаслідок нещасного випадку обумовленого незадовільним станом швелера плит перекриття каналу доменного газопроводу, що стало причиною обрушення плит, які при падінні травмували позивача, отримала тілесні ушкодження у виді осколкового перелому зі зміщенням правого стегна. При розслідуванні причин виникнення нещасного випадку компетентною комісією встановлено, що причиною настання нещасного випадку являється незадовільний технічний стан кріплення плит перекриття в тунелі коксової батареї № 10. Також встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці являються працівника Криворізького коксохімічного заводу, вини позивача в настанні нещасного випадку не встановлено. Вказані обставини підтверджуються актом № 1 про нещасний випадок від 20.01.1993 року, а також трудовою книжкою позивача (а.с.27-27). Відповідно до виписки з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги серії ВП 29 № 016724 від 18.05.1993 року, позивачу за наслідками огляду Травматологічною МСЕК первинно визначено втрату професійної працездатності в ступені 80% - за трудовим каліцтвом, встановлена необхідність у стаціонарному лікуванні (а.с.9-10). 18.05.1994 року позивачу повторно за наслідками огляду Травматологічною МСЕК визначено втрату професійної працездатності в ступені 60% - за трудовим каліцтвом, встановлена необхідність у санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги серії 2-18 АБ № 094673 від 18.05.1994 року (а.с. 9-10). До аналогічних висновків щодо стану здоров`я позивача дійшла медико-соціальна експерта комісія за результатами повторного переогляду позивача 24.05.1995 року, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги серії 218 АВ № 053868 (а.с.11-12). За наслідками повторного переогляду 22.05.1996 року Травматологічною МСЕК, позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 20 % внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги від 22.05.1996 року (а.с.9). В наступному позивач проходив повторні огляди МСЕК 03.06.1998 року, 16.06.1999 року, 06.06.2000 року, 21.05.2002 року, 18.05.2004 року, 23.05.2006 року, за наслідками яких позивачу встановлювався ступінь втрати професійної працездатності 20% у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується виписками з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги виданими на ім`я позивача (а.с.10-14). 10.06.2008 року позивач пройшов огляду медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 20%, визначено потребу у забезпеченні медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, необхідності в додаткових видах допомоги серії ДНА-02 №13254 (а.с.15). Згідно медичної документації виданої на ім`я позивача та наявної в матеріалах справи, позивач неодноразово проходив лікування у зв`язку трудовим каліцтвом, при госпіталізації до медичних закладів знаходили своє підтвердження скарги позивача на больові відчуття. (а.с.21-26). Частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком 18.05.1993 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають у перенесенні фізичного болю, в суттєвому порушенні функцій організму, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні страждань у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із трудовим каліцтвом, яке призвело до первинної втрати позивачем професійної працездатності в ступені 80%, до безстрокової втрати позивачем працездатності в ступені 20 % починаючи з 2008 року, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок трудового каліцтва, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок трудового каліцтва. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує, що травмування позивача стало виключно з вини відповідача,та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставіст.88\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 840 (вісімсот сорок гривень) грн. 80 коп.

Outcome: partial