Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Малехівська сільська рада Жовківського району Львівської області про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно-Підбірці 2 від 17 км+200 м до 20 км+544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, в межах зазначених у цьому плані. Зазначають, що 20.01.2017 року комісією в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 19 км + 935 м - 19 км + 948 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, де ширина смуги відведення залізниці згідно «Плану полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської області м. Київ, 1962» становить 20 м від осі головної колії знаходиться сітчастка огорожа, яка огороджує вищезгадану земельну ділянку. Дана сітчастка огорожа належить [PERSON] . Площа перетину земельних ділянок становить 0,0195 га. Зазначають, що вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». На їх думку, відповідач самовільно без будь-яких правових підстав розмістив об`єкти нерухомого майна на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування йому належною земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Вказують, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Також, про те, що спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» свідчить «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року, який відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Стверджують, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року). Проте, всупереч зазначеному вище, земельна ділянка смуги відведення залізниці без попереднього її вилучення була самовільно зайнята відповідачем. Звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно. А тому просять зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області на 19 км+ 935 м- 19 км+ 948 м. Також просять стягнути з відповідача в їх користь сплачений судовий збір. Представники позивача Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі, вважає такі необгрунтованими та безпідставними. В обгрунтування своїх заперечень посилається на доводи, викладені в поданому письмовому відзиві. Зокрема, зазначають, що на момент будівництва залізниці, спірна земельна ділянка перебувала у користуванні та була закріплена за домогосподарством по [ADDRESS] , що позивачем самовільно, без жодних на те правових підстав, в порушення вимог чинного законодавства, зроблено висновок про самовільне зайняття земельної ділянки, не надано жодних доказів на підтвердження права користування чи власності на спірну земельну ділянку, що підтверджує безпідставність заявлених позовних вимог АТ «Укрзалізниця». Звертають увагу, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, які б посвідчували право постійного користування земельною ділянкою АТ «Укрзалізниця», а "План гриниц полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовськой железной дороги" та інвентарна картка обліку основних засобів, на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Наведене, на переконання сторони відповідача, свідчить про те, що жодним чином не порушено прав позивача, а позивачем належно не обгрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області Лосин О. Б. в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечив, просить у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зокрема, звертає увагу, що позивач зазначає, що відповідач самовільно зайняв смугу відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою, однак, на момент будівництва залізниці, спірна земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по [ADDRESS] . Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972р., зображена спірна земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача. Крім цього, відповідно до викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990р., 2008р., вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по [ADDRESS]. Також зазначає, що дорога по [ADDRESS] , Жовківського району, Львівської області перебуває на балансі сільської ради та обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. №1148/02-13. Вважає, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги" та інвентарна картка обліку основних засобів, на які посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Вказує, що доданий позивачем до позовної заяви акт обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року складено з порушенням вимог чинного законодавства та прав власника земельної ділянки, зокрема до обстеження земельної ділянки не було залучено власника земельної ділянки, представників Малехівської сільської ради, а також уповноваженого суб`єкта, якому законом надано право здійснювати державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства, що ставить під сумнів законність обстеження вказаної земельної ділянки. Зазначає, що позивачем додано до позовної заяви схему накладки спірної земельної ділянки на землі ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Рудно-Підбірці» в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, яка містить печатку «для документів» Науково впроваджувальна фірма «Нові технології», однак відсутня дата складення такої схеми, відсутнє прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка підписала цю схему. Акт обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року складено за участі представників лише однієї організації ВП «Кам`янка-Бузька дистанція колії», що відноситься до державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця». Стверджує, що позивачем додано до позовної заяви копії податкових декларацій сплати за землю ПАТ «Українська залізниця», однак з даних документів неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га, за яку позивач сплачує земельний податок. Крім цього звертає увагу суду, що у 2016 році ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» зверталась у Жовківський районний суд Львівської області з позовами до мешканців с. Малехів, Жовківського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, усунення перешкод у користуванні земельними ділянками. За результатом розгляду судових справ рішенням Жовківського районного суду Львівської області у справі №444/2286/16-ц, №444/2284/16-ц, №444/2288/16-ц, №444/1936/16-ц у задоволенні позову ПАТ «Укразалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» відмовлено повністю. Дані судові рішення набрали законної сили. Доводи позивача щодо самовільного зайняття спірної земельної ділянки вважає необгрунтованими, безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того подав на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності, яку мотивує тим, що позивач звернувся в суд із позовною заявою 25.07.2018 року. Зазначає, що обов`язок доведення часу з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача. Таким чином, саме позивач, при зверненні із позовною заявою до суду, повинен обгрунтувати та надати відповідні докази, які чітко вказують на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права. Відповідач відкрито користується спірною земельною ділянкою, право відповідача на дану земельну ділянку підтверджується відповідними доказами, а тому вважає, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Заслухавши думку представників позивачів, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ «Укрзалізниця» слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Даний спір лежить в площині його регулювання нормами Земельного кодексу України, ЗУ «Про транспорт», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, та правовими інститутами землекористування. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Починаючи з 01.12.2015 року ДТГО «Львівська залізниця» діє в якості регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ « Укрзалізниця». Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», встановлює, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт». Статтею 68 Земельного кодексу України, яка визначає землі залізничного транспорту, передбачено, що до таких земель належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель належать землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності земельної ділянки згідно з ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації. Частиною першою статті 79 Земельного кодексу України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, що розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Згідно зі ст. 3 цього Закону Державний земельний кадастр базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти його відомостей. Крім того, згідно зі ст.79-1 Земельного кодексу України передбачено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, яке полягає у визначенні площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Суд при вирішенні даного спору керується, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду. Обгрунтовуючи підставність своїх вимог позивач, зокрема, покликається на: - план смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 11 км+ 106 м до 20 км+ 534 м, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році; -внутрішній акт, з якого вбачається, що комісія в складі голови комісії - головного інженера ВП «Кам`янка-Бузької дистанція колії» [PERSON], інженера-землевпорядника [PERSON] та старшого шляхового майстра [PERSON] здійснила обстеження земельної ділянки в межах населеного пункту на території Малехівської сільської ради, де виявила, що на 19км+935 м - 19км+948 м перегону Рудно - Підбірці за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 5 метрів знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земелльну присадибну ділянку за адресою: [ADDRESS] При комісійному обстеженні користувались технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 га Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Рудно-Підбірці» від 17 км + 200 м до 20 км + 544 м в адміністративних межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Смуга відведення залізниці згідно даних матеріалів становить 20 м. - податкову декларація з плати за землю за 2016 рік. В позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач без будь-яких правових підстав, здійснила самовільне зайняття земельної ділянки, яка належить до земель залізничного транспорту та знаходиться в смузі відведення залізниці, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року. З такими твердженнями позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно довідки Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. №1147/02-19, відповідно до поземельного обліку с. Малехів, за домогосподарством по вул . Л. Українки, 17, с. Малехів, обліковується земельна ділянка площею 0,0700 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташований житловий будинок. Відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22045621 від 03.03.2009 року [PERSON] є власником 1/3 частки житлового будинку по [ADDRESS] . Із реєстраційного посвідчення ЛМБТІ від 12.06.1989р. №1712 вбачається, що 2/3 житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 05.06.1989р. посвідченого секретарем виконкому Дублянської міської Ради народних депутатів Нестеровського району Львівської області. Слід звернути увагу, що 21.09.1959 р. [PERSON] (попередньому власнику будинку по [ADDRESS] ) виконкомом Нестеровської районної Ради депутатів трудящих Львівської області було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с . Малехів. Із акту від 20.09.1959 р. про передачу і виконання границь земельної ділянки під індивідуальну будову гр. [PERSON] в с. Малехів, Нестеровського району Львівської області, вбачається, що цього числа перенесено в натуру межі присадибної ділянки площею 0,07 га, яка знаходиться в постійному користуванні гр. [PERSON] , що виділено під будову та затверджено виконкомом Малехівської сільської Ради для користування цією ділянкою. З тверджень позивача та матеріалів справи вбачається, що 11.03.1964 р. між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на підставі, якого [PERSON] купив 1/2 житлового будинку, що знаходиться в с . Малехів , Кам`янка-Бузького району Львівської області (теперішня адреса [ADDRESS]). Згідно витягу Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. №1145/02-19 за домогосподарством по [ADDRESS] ), с . Малехів , відповідно до погосподарського обліку 1974 - 1976 року, обліковувалось 0,21 га землі та жилий будинок 1962 року забудови. Позивач зазначає, що відповідач самовільно зайняв смугу відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою, однак, як вбачається із вказаних доказів на момент будівництва залізниці, вказана земельна ділянка перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством по [ADDRESS] З довідки Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. №1146/02-19 вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , площею 0,0700 га сплачено земельний податок до 2009р. З 2010р. земельний податок не сплачувався, оскільки землекористувач звільнений від сплати земельного податку, пенсіонер. Крім цього про сплату земельного податку за користування спірною земельною ділянок свідчать відповідні платіжні документи (відповідні копії додаються). Згідно викопіювання з інвентаризаційної карти с. Малехів 1972р., зображена спірна земельна ділянка, яка на даний час перебуває у користуванні відповідача. Крім цього, відповідно до викопіювання з генерального плану с. Малехів 1990р., 2008р., вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по [ADDRESS]. Суд враховує, що дорога по [ADDRESS] перебуває на балансі сільської ради та обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. №1148/02-13. Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в останнього відповідно до згаданого плану полоси відведення 1962р. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р. містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством. Водночас, діючим на той час Земельним кодексом УСРР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від 27.06.1927р.), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Крім того, стаття 10 Закону СРСР від 13.12.1968 р. «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, вищевикладене свідчить про те, що у АТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги", на який посилається позивач не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Позивачем в підтвердження позовних вимог надано "План границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги 1962 року" та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Суд звертає увагу на те, що вказаний План не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем. Таким чином, твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача « План полоси отвода линии Рудно-Подборци Львовской железной дороги 1962 р.» є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. Таким чином із вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29.11.1922 р., вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою, не є правовстановлюючим документом. Щодо доданої до позовної заяви копії податкової декларації з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок загальною площею 14,2 га, слід зазначити, що в ході дослідження представлених позивачем доказів не було встановлено, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було. Крім того в обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти. З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що такі посилання позивача містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів. Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР від 01 листопада 1955 року, яка втратила чинність з 30 січня 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода». Суд звертає увагу, що із Плану смуги відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці Нестеровського району Львівської області вбачається, що такий є додатком до проекту № 197- Л, виконаний Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення. З пояснювальної записки до даного плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим землевпорядником району і начальником дистанції колії. Виготовлений в 6 екземплярах, з яких один екземпляр- виконкому районної ради депутатів трудящих. Сам план погоджений старшим землевпорядником Нестеровського району, заступником начальника Підзамчівської дистанції колії, начальником Львівської дистанції захисних лісонасаджень. Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений виконкомом Нестеровської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації. Суд зазначає, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Межа смуги відводу», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що ширина смуги відведення становить 20 метрів. Досліджуючи Акт обстеження земельної ділянки від 17.11.2015 року у сукупності з іншими доказами, судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують повноваження осіб, які виступали підписантами Акту обстеження земельної ділянки від 17.11.2015 року та доказів, що такі є працівниками ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії», а їхні підписи не скріплені печаткою ВП «Кам`янка Бузька дистанція колії». Також, суд зауважує про розходження у даних щодо розміру земельної ділянки, якою користується позивач у Акті обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року та податковій декларації з плати за землю за 2018 рік, оскільки у податковій декларації зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 14,2 га, а у Акті обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року зазначено, що позивач користується земельною ділянкою площею 17,1368 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач. При цьому слід звернути увагу, що такі документи були надані самим позивачем. Досліджуючи податкову декларацію суд приходить до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача, оскільки з такої неможливо встановити в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 14,2 га за яку позивач сплачує земельний податок. Законодавством, передбачено відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням вищевказаного, суд робить висновок, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що відповідач самовільно зайняла спірну земельну ділянку. Отже, посилання позивача на те, що частина земельної ділянки площею 0,0195 га, яка перебуває в користуванні відповідача, знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим. Усе вищевказане свідчить про те, що відповідачем жодним чином не порушено прав позивача, а позивачем належно не обґрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують. Додатково слід зазначити, що за юридичною силою нормативні акти поділяються на закони та підзаконні акти. Закон є нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу. Таким чином, твердження позивача, що на підставі інструкцій та положень не передбачалось державної реєстрації та видачі залізниці правопідтверджуючих документів суперечить нормам кодексів, які мають вищу юридичну силу, а не положення та інструкції. Крім цього, слід звернути увагу, що представником Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області було подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачем було подано заперечення щодо застосування строку позовної давності. З даного приводу слід зазначити, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд наголошує на тому, що норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стала відомо (могло стати) про порушення права, покладається на позивача. (Постанова Верховного Суду України від 29.10.2014р. №6-152цс14). В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 стю 261 ЦК України, ст. 71 ЦК УРСР вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Судом не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Тому і немає підстав застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, а тому вимога позивача про стягнення із відповідача судового збору задоволенню не підлягає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed