Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

26.05.2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та його представника про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 13694,02 грн. та моральної шкоди в розмірі 500000 грн., завданих злочином. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, пояснивши суду, що відповідно до вироку Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.03.2014 року відповідача було визнано винним та засуджено за ч.2 ст.121 КК України до 7 року позбавлення волі за скоєння 13.12.2013 року злочину, в результаті якого [INFO] настала смерть її дочки [PERSON] В момент скоєння злочину відповідач [PERSON], [INFO], був неповнолітнім. На момент вирішення спору він досяг повноліття. У зв»язку з заподіянням дочці тяжких тілесних ушкоджень вона довгий час перебувала на лікуванні, в процесі якого позивач витратила на придбання рекомендованих медпрепаратів 9744,72 грн. А після смерті [PERSON] понесла витрати на її поховання в розмірі 3949,30 грн. А також у зв»язку зі смертю дочки вона зазнала душевних страждань, тобто моральної шкоди, яку оціню у 500000,0 грн., які просить відшкодувати повністю. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановлений спосіб, в судове засідання не з»явився, своїх заперечень не надіслав. Представник відповідача головний спеціаліст сектору опіки, піклування та усиновлення дітей служби у справах дітей Краснолиманської міської ради Сотник О.О., яка діє на підставі довіреності, просила розглянути справу на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши їх наданими позивачем доказами, суд встановив наступне. На підставі до вироку Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.03.2014 року відповідача визнано винним та засуджено за ст. 121 ч.2 КК України до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі. В процесі розгляду кримінального провадження цивільний позов позивачем заявлено не було(а.с.19-25). Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Так відповідно до закону - ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. А ст. 1179 ЦК України встановлено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов'язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Обов'язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Крім того в силу ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода (фізичний біль та страждання, завдані особі у зв»язку з пошкодженням здоров»я, душевні страждання у зв»язку з протиправною поведінкою по відношенню до нього або членів його сім»ї), завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Враховуючи те, що особа, винна у скоєнні злочину, в результаті якого було завдано матеріальної та моральної шкоди позивачу, встановлено - це відповідач, який на момент розгляду справи досяг повноліття, то саме він на підставі ст.ст.1166,1167,1179 ЦК України повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану злочином. Відповідно до ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов»язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто провину відповідача у заподіянні матеріальної та моральної шкоди позивачу в результаті вчиненого ним злочину встановлено. Але згідно ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вказані приписи суд приходить до висновку про те, що позивач довів свої вимоги частково. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. [INFO] померла дочка позивача [PERSON], [INFO] (а.с.41-44). Факт заподіяння шкоди здоров»ю [PERSON] та настання її смерті відповідачем в результаті скоєння злочину доведено беззаперечно(а.с.23-25). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вирішуючи питання про допустимість доказів, наданих позивачем, суд враховує наступне. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у ч. 2 п. 24 постанови "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, згідно з яким витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож у даній місцевості. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про поховання та похоронну справу», ритуальні служби - спеціалізовані комунальні підприємства, що створюються органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом, з метою здійснення організації поховання померлих і надання ритуальних послуг, передбачених необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності, передбаченим пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону. Ритуальні служби можуть також надавати ритуальні послуги, не передбачені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності, виготовляти предмети ритуальної належності. Тарифи щодо оплати таких послуг та предметів ритуальної належності встановлюються в межах, визначених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України "Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання" за № 45 від 03.10.2008 року визначені, необхідні витрати на поховання - це витрати на труну, хрест, надмогильний пам'ятник, ритуальні приналежності. А також за вимогами п. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 8 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", п. 3.1 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614, доказом виконання обов'язку з оплати послуг можуть бути фінансові документи у вигляді платіжного доручення, квитанції до прибуткового касового ордеру, фіскального касового чеку тощо. Позивач оплачувала лікування та організувала поховання [PERSON](а.с.44) та стверджує, що у зв'язку з цим понесла витрати у сумі 9744,72 грн. та 3949,30 гривень відповідно. Між тим належними доказами (чеками) підтвердженя розумних витрат на лікування та поховання [PERSON], які підлягають відшкодуванню винним(відповідачем) є - труна вартістю 400 гривень; покривало - 110 гривень; хрест - 100 гривень; трафарет - 20 гривень; вінок 2 шт. на суму 235 гривень; рушникова тканина - 14 гривень; хусточки 20 шт. на суму 37 гривень, могила - 700 гривень, автопослуги - 35 гривень(а.с.71), а всього на суму 1651 гривеня. А також медичні препарати та дієтичне харчування на суму 9637,22 гривні(а.с. 45-65,67). Надані позивачем довідки без дат їх видачі та осіб, які їх видали (а.с.66,68-70) про сплату дієтичного харчування дочки на суму 107,50 грн. та на придбання плаття, колготок та балеток усього на суму 443,0 грн.(а.с.72), не є фінансовими документами, а отже за правилами ст. 59 ЦПК України, ст. 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 3.1 Положення про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом ДПА України від 01.12.2000 № 614, не можуть вважатися допустимим доказом щодо витрат на лікування та поховання [PERSON], а тому не приймаються судом. Суд, виходячи із розумності, що стосується розміру та необхідності здійснення витрат вважає , що витрати на придбання спідньої білизни для покійної(а.с.71) та витрати на поминальний обід у сумі 1789,30(а.с.72), який проводиться після поховання, за правилами ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» не відносяться до витрат на поховання, а отже не підлягають задоволенню. Тобто позовні вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 11288,22 грн.(9637,22 + 1651,0). Перевіряючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди та визначаючи розмір її грошового відшкодування, суд враховує вимоги ч.3 ст. 23 ЦК України про те, що відповідач скоїв правопорушення та завдав моральної шкоди позивачу будучи неповнолітнім, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також враховуючи вимоги розумності та співмірності, знаходить позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 500000,0 грн. такими, що підлягають задоволенню частково в сумі 100000,0 грн., які в повній мірі на погляд суду компенсують її душевні страждання, які вона перенесла у зв»зку зі смертю дочки. При вирішенні позову в частині відшкодування судових витрат, суд враховує наступне. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Надані позивачем докази(а.с.1) документально підтверджують, що при зверненні до суду ним було сплачено судовий збір за розгляд позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 243,60 грн. Тому позовні вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України та ст.ст. 4,5 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. за розгляд позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, від сплати якого позивача при зверненні до суду було звільнено

Outcome: partial