Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

До Вільнянського районного суду Запорізької області звернулась [PERSON] з позовом до Виконавчого комітету Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є інвалідом першої групи, що підтверджено довідкою МСЕК серії АВ № 1016367 від 06.06.2018року (копія довідки додається). З 17.02.1988 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З початку 2015 року позивачка фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], що також підтверджено довідкою від 23.07.2018р. №295, виданою виконкомом Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS], [PERSON] отримала в користування, за домовленістю, від попередніх користувачів. Згідно витягу з погосподарської книги за 2015-2020р.р. Антонівської сільської ради №6 с. Новомиргородка Вільнянського району Запорізької області від 02.08.2018р. № 02-01-24/261, відсутні будь-які відомості про те, що будівля та земельна ділянка за вищевказаною адресою є власністю господарства. Відповідно до довідки про інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.08.2018р. № 133093704, відсутні будь-які відомості про реєстрацію права власності за вказаними параметрами запиту. На підтвердження правомірності знаходження позивачки у даному будинку також позивач надає: - копію рішення сесії Антонівської с/ради № 4 від 01.08.2018р. про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для обслуговування господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS]; - копію рішення Виконавчого комітету Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №43 від 13.11.2018 про закріплення за [PERSON] права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення аналогічні вкладеним в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача не з'явився, відповідачем до суду подано заяву про визнання позову. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини: В силу ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Позивач користується домоволодінням за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою Кабінету міністрів України №207 від 02 березня 2016 року дані Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.(ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: - письмову заяву; - документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. - квитанцію про сплату адміністративного збору; - документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст. 3) реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є зокрема, будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Обсяг права за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, з урахуванням практики Європейського суду, охоплює також і право користування майном. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення.

Outcome: approved