Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстровано 02 березня 2013 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 224; стягувати із [PERSON] аліменти на її користь для утримання доньки [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі - 4 000,00 гривень 00 копійок щомісяця, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути із [PERSON] 500,00 гривень 00 копійок, щомісячно на її утримання до досягнення їхньою донькою [PERSON], [INFO] трирічного віку, тобто до [INFO]; після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] змінити її прізвище з "[PERSON]" на дівоче прізвище "[PERSON]"; стягнути з відповідача на її користь судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 березня 2013 року вона уклала шлюб із [PERSON], який вони зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 224. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Спільного проживання з відповідачем майже не було, замість ведення господарства та спільного сімейного життя відповідач постійно учиняв сварки, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити її інтересам та інтересам їхньої доньки. У зв'язку із тим, що відповідач не приймає участі у вихованні їхньої дитини, вона залишиться проживати разом з нею. На утримання доньки вона бажає стягувати із відповідача аліменти. З самого народження дитини відповідач її життям не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні. Коли вона знаходилась у пологовому будинку відповідач жодного разу не прийшов, не подзвонив хоча б поцікавитися здоров'ям дитини. На її питання чому він так себе повів, останній повідомив, що дитина його зовсім не цікавить. На сьогоднішній день дитині один рік один місяць, але вона не знає батька, тому не має до нього ніяких почуттів, оскільки за весь цей час відповідач лише один раз проявив бажання побачити дитину. Вони з дитиною проживають в квартирі її батьків. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між нею та дитиною склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють її належному вихованню, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Відповідач не приймає участі у додаткових витратах на дитину пов'язаних із медичним обслуговуванням, літнім відпочинком та санаторно-курортним лікуванням дитини. Відповідач піклується лише за себе, а вихованням дитини взагалі не займається. Відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування (проживання) її та дитини, а тому міг безперешкодно, якби мав бажання зустрічатися зі своєю дитиною та приймати участь у її вихованні. Їй відомо, що відповідач працює не офіційно та отримує регулярний дохід, який повністю витрачає на свої потреби. Середній розмір доходу відповідача у місяць складає 8000,00 гривень. Саме таку суму коштів відповідач приносив додому як заробітну плату в той період часу коли вони з ним проживали разом. Їхня дитина постійно потребує нормального здорового харчування та одягу. Усе це потребує значних коштів і сама вона не здатна в повній мірі цього забезпечити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, письмових поясненнях по справі, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що відповідач байдуже ставиться до позивача та їхньої спільної доньки. Навіть коли дитина хворіла, він не цікавився станом її здоров'я. Після виписки з пологового будинку, відповідач не забирав позивача з пологового будинку, в день реєстрації народження не прийшов. Зазначив, що сторони проживали спільно на протязі семи місяців під час вагітності позивача. З вересня 2013 року фактично вони проживають окремо, дитину позивач народжувала в АР Крим. Після ж народження дитини, позивач повернулася до своїх батьків в м. Київ, де проживає з дитиною на сьогоднішній день. До квітня 2014 року відповідач інколи приходив до них з дитиною. Зазначив, що позивач телефонувала відповідачу з проханням допомогти в утриманні. Відповідач, в свою чергу, бачився з дитиною лише на її дні народження, при цьому подарував їй кулон. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, з підстав викладених у запереченні проти позовної заяви, проти розірвання шлюбу не заперечував. Щодо розміру аліментів, зазначив, що після народження їхньої спільної з відповідачем дитини, останній проживав спільно з позивачем протягом трьох місяців. Після цього, позивач вигнала відповідача та вимагала від нього щомісячної допомоги у розмірі 4000,00 гривень щомісячно. З 30 квітня 2014 року вони не проживають спільно. Зазначив, що дійсно між сторонами втрачено взаєморозуміння, почуття любові. Проте, відповідач завжди хотів та намагався зустрічатися з дитиною, але позивач не надає йому це зробити, у зв'язку з чим відповідач бажає звернутися до відповідного державного органу з метою встановлення графіку спілкування з дитиною. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 02 березня 2013 року (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. (а.с.6). Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони не проживають разом з квітня 2014 року, з цього часу не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов'язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливим, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, тому позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] та зміну прізвища на дошлюбне - "[PERSON]" підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Частиною 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Як встановлено судом, позивач проживає разом з малолітньою донькою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] проживає окремо від позивача та малолітньої доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно з вимогами ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій або натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як встановлено судом, відповідач офіційно працює з 02 березня 2015 року на посаді рятувальника 1 відділення 1 АРВ ЗААР в ДП "Мобільний рятувальний центр ДС НС України", що підтверджується відомостями трудової книжки відповідача та довідкою № 32 від 30 березня 2015 року, виданої ДП "Мобільний рятувальний центр ДС НС України". Так, згідно довідки про доходи № 32 від 30 березня 2015 року, виданої ДП "Мобільний рятувальний центр ДС НС України", за період березня 2015 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить 3099,00 гривень. З огляду на те, що відповідач має регулярний дохід, офіційно працює, є особою працездатного віку, судом не вбачається підстав для визначення розміру аліментів, що підлягають до стягнення з відповідача, у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2015 року - 1032 гривень. Таким чином, при визначенні розміру аліментів, який буде стягуватись на утримання дитини, суд з урахуванням положень ст. 182 Сімейного кодексу України, враховує як матеріальне становище позивача, яка не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, так і матеріальне становище відповідача, який проживає окремо від родини, матеріальної допомоги родині в повній мірі не надає, є особою працездатного віку, будь-яких психічних чи фізичних захворювань не має, стягнень за виконавчими документами відносно нього не проводиться, інших утриманців не має. З огляду на вищевикладене, враховуючи що середньомісячний заробіток відповідача становить 3099,00 гривень, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дитини, встановлений законодавцем, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки - [PERSON] аліменти у розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Таким чином, враховуючи принцип співмірності в призначенні аліментів, враховуючи перебування позивача у декретній відпустці, можливість відповідача надавати допомогу, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 28 лютого 2015 року і до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трирічного віку, до [INFO]. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину та на утримання дружини. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 243,60 гривень, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом в частині позовних вимог про розірвання шлюбу. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого була звільнена позивач при зверненні до суду за позовними вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial