Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому вказав, що йому належать ваги автомобільні та металеві тиски, які він 11 грудня 2013 року передав в оренду [PERSON], і в якого вони були конфісковані по вироку суду. На це майно накладений арешт державною виконавчою службою. Просив винести рішення, яким звільнити майно з-під арешту та визнати за ним право власності на нього. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги і просив з вищенаведених міркувань виключити майно з акту опису та арешту, накладеного виконавчою службою 16 червня 2014 року, та визнати право на це майно його довірителя. Представник відповідача просив вирішити справу на розгляд суду. Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Як встановлено в судовому засіданні, і цьому не заперечував представник відповідача, спірні автомобільні ваги та металеві тиски належать заявнику згідно договору купівлі-продажу від 27 вересня 2011 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рутекс" м. Донецьк. Цей факт підтверджується відповідним договором (а.с.4). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з договором оренди від 11 грудня 2013 року, укладеного між заявником та [PERSON], ваги автомобільні та тиски передані в оренду [PERSON], про що свідчить договір оренди (а.с.5). Відповідно до вироку Жмеринського міськрайонного суду від 05 травня 2014 року затверджена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним [PERSON], який визнаний винуватим за ст.213 ч.1 КК України і засуджений до покарання у виді 150 г громадських робіт, металеві тиски та автомобільні ваги конфісковані, про що свідчить вирок (а.с.10). Відомостей про те, що це майно здобуте злочинним шляхом, у суду немає. Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" № 6 від 27 серпня 1976 року в редакції від 25 травня 1998 року, сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. Вищеперераховані докази суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає належними та допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку та визнані представником відповідача. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, зокрема, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно ст.10 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язок доказування передбачений також і ст.60 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Ст.391 ЦК України гарантує власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки в судовому засіданні установлено, що саме заявникові належить спірне майно, то його слід виключити з акту опису та арешту та визнати його право на це майно.

Outcome: approved