Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Представник Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича, приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.09.2017 року у справі №638/16252/15-ц, залишенним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 23.04.2019 року, задоволено позовні вимоги Харківської міської ради до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язано [PERSON] знести самовільно побудовану (реконструйовану) нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 61,5 кв.м. на земельній ділянці по [ADDRESS] . Вказаним судовим рішеннями, що набрали законної сили, встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив розірвати договір пайової участі у будівництві та визнати право власності на самочинно реконструйовані торговельні павільйони загальною площею 65,1 кв.м. по [ADDRESS] , що належать йому на підставі договорів купівлі-продажу торгівельних павільйонів. Після проведення робіт із реконструкції утворилась нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 65,1 кв.м. Однак вказана нежитлова будівля була самовільно побудована (реконструйована) [PERSON] на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді у зв`язку з чим Харківська міська рада вважала своє право порушеним та звернулась із самостійним позовом до [PERSON] про знесення самовільно побудованого (реконструйованого) нежитлового приміщення. Згідно акту обстеження земельної ділянки Відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю ХМР від 05.06.2017 року вказана земельна ділянка орієнтовною площею 0,0100 га не огороджена, використовується для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі з навісом (кафе, магазин). Земельна ділянка передана до запасу міста. Відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] станом на день винесення вказаного рішення була відсутня. Перевіркою встановлено, що в приміщеннях будівлі літ. «А-1» розміщено магазин «Ковбасні вироби «Денвер», кафе та пункт обміну валют. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, інформації стосовно вищевказаного об`єкта будівництва не обліковується. Одночасно з цим наявна інформація, що рішенням державного реєстратора КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. від 24.05.2018 №41264070 відкрито новий розділ об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А-1», яка складається з приміщень №1 магазин, №2 магазин, №3 магазин загальною площею 65,1 кв.м., що розташована по [ADDRESS] . Підставою для винесення вказаного рішення стали договори купівлі-продажу №150, №149, №148, предметами яких є некапітальні торгівельні павільйони, які в подальшому самочинно реконструйовані у нежитлову будівлю літ «А-1». На підставі викладеного рішення державного реєстратора від 24.05.2018 №41264070 є незаконним та підлягає скасуванню. В подальшому [PERSON] здійснив поділ такого об`єкту нерухомого майна та його протиправне відчуження третім особам, однак неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам. На підставі викладеного позивач просить скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. від 24.05.2018 року №41264070, скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43434624, скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43435644, скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43436787, визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу №1365 від 10.10.2018 року, визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу №1363 від 10.10.2018 року, визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу №1361 від 10.10.2018 року. Відповідачем [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач заявлені до неї вимоги про скасування рішення державного реєстратора не визнає в повному обсязі, вважає заяву незаконною та необґрунтованою. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів та не заявив відповідного клопотання про їх витребування. Вважає, що перешкод в укладанні договорів, в тому числі у вигляді невідповідностей вимогам, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України на момент укладення договорів були відсутні. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що доказів наявності у [PERSON] дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об`єкту літ. «А-1» по [ADDRESS] та його вводу в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів справи не долучено та не спростовано твердження міської ради про їх відсутність, а отже є підстави вважати вказаний об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання, тощо, що були використані в процесі його будівництва. Протиправне набуття прав на нерухоме майно породжує протиправне набуття прав на землю, яку воно займає, що в свою чергу свідчить про порушення прав та законних інтересів Харківської міської ради як власника земельної ділянки під спірним об`єктом. При цьому також вказує, що у ході розгляду справи №638/16252/15-ц Дзержинським районним судом м.Харкова встановлено факт того, що об`єкт самочинної реконструкції літ. «А-1» по [ADDRESS] до експлуатації не приймався, збудований самочинно. Також зазначає, що [PERSON] на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу достеменно розумів про те, що ним відчужується об`єкт самочинного будівництва, оскільки саме він виступав замовником такого будівництва. Саме перше рішення державного реєстратора Луценка П.Г. про державну реєстрацію права власності на літ. «А-1» по [ADDRESS] за [PERSON] є незаконним та протиправним, тому і подальші реєстраційні дії також є незаконними. Ухвалою від 06.11.2019 року після усунення позивачем недоліків позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Додатково уточнила щодо адреси спірного нерухомого майна, зазначивши адресу [ADDRESS] . Відповідачі в судове засідання неодноразово не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі та треті особи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Пункт 4 статті 82 ЦПК встановлює, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, державний реєстратор реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п.4 ч.1 ст. 3 Закону, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Частиною 2 ст.18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127. Згідно інформації Реєстру речових прав рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка П.Г. від 24.05.2018 року №41264070 відкрито новий розділ об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі літ. «А-1», яка складається з приміщень №1 магазин, №2 магазин, № 3 магазин загальною площею 65,1 кв.м., що розташована по [ADDRESS] (реєстраційний №1560597063101). Підставою для винесення вказаного рішення став поділ об`єкта нерухомого майна, відомості про який внесено до реєстру приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Чижовою Н.А.. Так, рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43434624 проведено державну реєстрацію права власності на торгівельний павільйон (магазин) № 1 в літ «А-1», загальною площею 24,2 кв.м, що розташований по [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] (реєстраційний №1664372463101). Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43435644 проведено державну реєстрацію права власності на торгівельний павільйон (магазин) № 2 в літ «А-1», загальною площею 20,5 кв.м, що розташований по [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] (реєстраційний №1664415863101). Рішенням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чижової Н.А. від 10.10.2018 року №43436787 проведено державну реєстрацію права власності на торгівельний павільйон (магазин) № 3 в літ «А-1», загальною площею 20,4 кв.м, що розташований по [ADDRESS] за суб`єктом [PERSON] (реєстраційний №1664470063101). Підставами для внесення вказаних рішень стали: висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №081018 від 08.10.2018 року, виданий ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації; технічні паспорти №б/н від 07.10.2018, видані ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації. Підставою виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу №150, виданий 22.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Кернес Я.А., договір купівлі-продажу №149, виданий 22.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Кернес Я.А., договір купівлі-продажу №148, виданий 22.05.2014 року приватним нотаріусом ХМНО Кернес Я.А.. В подальшому [PERSON] здійснено відчуження [PERSON] - торгівельного павільйону (магазин) №1 в літ. «А-1», загальною площею 24,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] ; [PERSON] - торгівельного павільйону (магазин) № 2 в літ. «А-1», загальною площею 20,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] , а також торгівельного павільйону (магазин) № 3 в літ. «А-1», загальною площею 20,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Згідно положень ч.4 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно п.20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номеру об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. Відповідно до п.40 Порядку реєстрації прав Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Окрім цього, пунктом 41 Порядку реєстрації прав передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Пунктом 45 вказаного Порядку (який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності). У разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни такі відомості вносяться до Державного реєстру прав відповідно до законодавства поза процедурою державної реєстрації прав. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Крім того, згідно п.54 Порядку реєстрації прав державна реєстрація права власності на нерухоме майно, утворене шляхом поділу майна, у тому числі в результаті виділення окремого об`єкта нерухомого майна із складу нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, або об`єднання майна, проводиться за умови наявності технічної можливості такого майна як самостійного об`єкта цивільних правовідносин. Для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що створюється шляхом поділу або об`єднання, подаються: документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його поділу або об`єднання (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків, коли об`єкт нерухомого майна створюється шляхом поділу або об`єднання без проведення будівельних робіт, що відповідно до законодавства потребують отримання дозволу на їх проведення); технічний паспорт на новостворений об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків поділу або об`єднання таких об`єктів нерухомого майна, як квартира, житлове або нежитлове приміщення тощо). Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком, необхідних для державної реєстрації права власності, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства. Постановою апеляційного суду Харківської області від 23.04.2018 року залишено без змін заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14.09.2017 року, яким зобов`язано [PERSON] знести самовільно побудовану (реконструйовану) нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 61,5 кв.м. на земельній ділянці по [ADDRESS] . Зазначеним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено наступне. [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 22 травня 2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Кернес Я.А., за реєстраційними номерами № 148 , № 149 , № 150 , належать торгівельні павільйони № 1, № 2 , № 3 , що розташовані за адресою: [ADDRESS] , право власності на які як об`єкти нерухомого майна за продавцем зареєстровано не було. В результаті проведених [PERSON] будівельних робіт утворилась нежитлова будівля «А-1» загальною площею 65,1 кв.м. за вищевказаною адресою. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розташоване за адресою: [ADDRESS] нерухоме майно є об`єктом самочинного будівництва, яке здійснено без відповідного дозволу, затвердження проекту, на земельній ділянці, яка не була відведена у встановленому законом порядку, а тому пдлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила таке будівництво. З такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції. Крім того, постановою апеляційного суду Харківської області від 23.04.2018 року встановлено, що 05 червня 2017 року відділом самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради було складено акт обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] орієнтовною площею 0,0100 га, яким встановлено, що дана земельна ділянка не огороджена, використовується для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі з навісом (кафе, магазин). Земельна ділянка передана до запасу міста. Зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 91276515 від 06 липня 2017 убачається, що відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно, що розташоване в [ADDRESS] відсутні. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю здійснено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об`єкті будівництва, за результатами якої встановлено, що в приміщеннях будівлі літ. «А-1» розміщено магазин «Ковбасні вироби «Денвер», кафе та пункт обміну валют. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України відсутня інформація щодо об`єкта за вказаною адресою. Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що будь-яке речове право на об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване, Харківською міською радою рішення про надання у власність або користування земельної ділянки за вказаною адресою не приймалось, жодні дозвільні документи на будівництво компетентними органами не видавались, [PERSON] до Харківської міської ради з питань прийняття у встановленому законом порядку в експлуатацію вже збудованого приміщення не звертався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва за власний рахунок. Оскільки постановою апеляційного суду Харківської області від 23.04.2018р. по справі №638/16252/15-ц були встановлено вище перелічені обставини стосовно спірного об`єкту нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , його самочинного будівництва (реконструкції) [PERSON] , суд приймає їх як доведені. Отже, як вказує позивач та вбачається зі досліджених матеріалів справи, документи, надані державному реєстратору Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценку П.Г. не відповідали вимогам законодавства, у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації право власності на вищезазначене нерухоме майно. За таких обставин суд погоджується з доводами позивача, що діями державного реєстратора порушено інтереси громади міста Харкова, представником якої є Харківська міська рада, оскільки прийнятим рішенням державний реєстратор фактично легалізувала самочинне будівництво на території міста Харкова, яке проведено на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності. Враховуючи те, що нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 65,1 кв.м., що розташована по [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, то подальші дії з поділу вказаного об`єкту, право власності на який зареєстровано в порушення встановленого порядку, є незаконним та підлягають скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положення частини 1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом України. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколівN2,4,7та 11до Конвенції» №475/97-ВР від 17липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). У справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] , не набувши право власності на спірне нежитлове приміщення в порядку, передбаченому законом, вчинив правочини у виді договорів купівлі-продажу №1365, №1363, №1361 від 10.10.2018 року з відповідачами [PERSON] , [PERSON] .. Вказані договори стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірні приміщення за [PERSON] , [PERSON] , тому вчинені відповідачами двосторонні правочини у вигляді договорів купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними, як такі, що були вчинені без дотримання вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст.ст.321, 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідач [PERSON] - продавець нежитлових приміщень не набув право власності на них у встановлений законом спосіб та відповідно не мав право розпорядження вказаним нерухомим майном. Крім того, зазначеними правочинами порушено інтереси держави в особі Харківської міської ради щодо реалізації прав законного власника та розпорядника спірної земельної ділянки, отримання від неї корисних властивостей тощо, адже рішення Харківської міської ради про надання відповідної земельної ділянки у власність або в користування не приймалось, а отже ця земельна ділянка перебуває у власності громади міста Харкова. Згідно зі ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України. Відповідно до ст. 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. Крім того, згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ради представляють інтереси територіальної громади. Відповідно до ст.60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Норми статті 83 Земельного кодексу України передбачають, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю, в комунальній власності знаходяться всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. За положеннями ст.116 ЗК України, рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною п.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, однак, зазначені вище правочини, вчинені відповідачами, порушує права та законні інтереси Харківської міської ради, а відтак вимоги позивача щодо визнання таких правочинів недійсним є законними та обґрунтованими. За таких встановлених судом обставин, оспорювані правочини слід визнати недійсними. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі як законних та обґрунтованих. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.13, 41 Конституції України, и ст.ст.202, 203, 215, 216, 319, 321, 328, , 387, 626, 655, 656, 658 ЦК Україн Цивільного кодексу України, ст.ст.83, 116 Земельного кодексу України ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: approved