Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва, звертаючись з позовом до суду, просило стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва заборгованість за квартплату та плату за комунальні послуги у розмірі 688,57 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн., що є предметом позовних вимог. Представник позивача Вітюк О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS]. До жовтня 2012 року відповідачі, як споживачі послуг, не в повній мірі виконували обов'язки щодо внесення щомісячної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по квартплаті та платі за комунальні послуги на загальну суму 688,57 грн. З боку працівників позивача з відповідачами неодноразово проводились бесіди з приводу необхідності повної сплати за отримані послуги, також пропонувалось укласти договір про реструктуризацію заборгованості, однак відповідачі ці пропозиції проігнорували, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити у повному обсязі, пояснила, що дійсно відповідач зареєстрована та постійно проживає в квартирі [ADDRESS]. Відповідач не заперечує той факт, що протягом 2004 році відповідач не в повному обсязі сплачували за житло - комунальні послуги, оскільки проходила лікування у зв'язку з тяжкою хворобою, внаслідок чого їй було встановлено ІІ групу інвалідності, однак відповідач не відмовилась сплачувати борг та з цією метою уклала договір реструктуризації з організацією, яка на той час була балансоутримувачем будинку, де вона проживає, та протягом декількох років заборгованість була погашена, нажаль доказів цих обставин у відповідача не збереглось, тому вважає повторне стягнення заборгованості, яка виплачена відповідачем є безпідставним, просить відмовити у задоволенні позову Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною в позовній заяві, про поважні причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати пояснення (заперечення) по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України "Про житлово - комунальні послуги", відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою Житлової ремонтно-експлуатаційної організації (форма №3) за №414 від 02 липня 2013 року. (а.с.6) Відповідно до положень ст. 64Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Згідно ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Відповідно до ст. 29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва було балансоутримувачем житлового будинку №8-А по вулиці Азербайджанській в місті Києві та виконавцем житлово-комунальних послуг в період, за який позивачем нарахована заборгованість по житлово-комунальних послугам. Отже, позивач у цій справі є належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Звертаючись з позовом до суду, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість за квартплату та плату за комунальні послуги на загальну суму 688,57 грн., яка виникла станом на 01 січня 2002 року, що підтверджується бухгалтерською довідкою виданою Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва від 11 лютого 2015 року вих. №47-487/1. Відповідно до пп. 1-4 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків, послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд. Таким чином, порядок надання конкретно визначеного виду житлово-комунальних послуг та їх оплати, регулюється спеціальними Законами та підзаконними нормативними актами, зокрема, такими нормами права відносно наявних у цій справі правовідносин сторін є Закони України "Про житлово-комунальні послуги", "Про теплопостачання", Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів від 21 липня 2005 року № 630. Згідно з положеннями ст. ст. 1, 19 Закону України "Про теплопостачання" теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. При цьому споживачем теплової енергії є лише фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Згідно з п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до п. п. 20, 21 Постанови Кабінету Міністрів України № 630 21 липня 2005 року "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно із законодавством. Виходячи з предмету спору, позивачем пред'явлено вимоги до відповідачів [PERSON] та [PERSON], як солідарних боржників, щодо стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, яка виникла до 01 січня 2002 року, однак як з'ясовано під час розгляду справи, ордер №2838 серія Б на жиле приміщення квартиру [ADDRESS] видано [PERSON] разом з сином [PERSON] [INFO], відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в цій квартирі з 2005 року, ці обставини підтверджуються довідкою ЖРЕО №414 (форма №3), тому суд вважає, що в межах даного спору позивачем не доведено факт набуття відповідачами права користування вищезазначеною квартирою до отримання ордера на жиле приміщення та реєстрації місця проживання за адресою цієї квартири, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, у відповідачів виникли зобов'язання сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги за користування житловим приміщенням за період визначений позивачем. Також суд враховує, що позивачем Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва не доведено дійсний розмір заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, який виник до січня 2002 року та складає 688,57 грн., оскільки довідка про нарахування та оплату по особовому рахунку по квартирі відповідачів містить лише зазначення суми боргу, яка ймовірно виникла до жовтня 2012 року, однак відсутні дані, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку, також не наведено обсягу послуг, які надавались позивачем за вказаний період. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року) зазначається, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу України у редакції Закону України від 11 липня 1995 року "Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України", застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб. Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. (ч.1 ст.80 Цивільного кодексу України) При вирішенні питання щодо підстав для застосування до склавшися відносин строків позовної давності, суд враховує положення п.6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якою передбачено застосування до такої категорії спорів строків позовної давності, які були встановлені на час виникнення заборгованості по сплаті за комунальні послуги та квартирну плату, тобто загального строку позовної давності у три роки, який визначено у ст. 71 Цивільного кодексу України ( в редакції від 18 липня 1963 року), однак суд не вбачає підстави для відмови у задоволені позову з підстав застосування строків позовної давності, оскільки встановлені під час розгляду обставини виключають відповідальність відповідачів за виконання зобов'язань по оплаті за житлово-комунальні послуги в період до січня 2002 року. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що позов Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв'язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed