Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 ід. частині [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що і липні 2001 року вона виїхала в Італію на роботу, де має дозвіл на працю та право на постійне перебування. [ADDRESS] після смерті її бабусі - [PERSON] у [INFO] успадкувала її мама - третя особа [PERSON] Через деякий час остання подарувала зазначений будинок її сину - [PERSON], оформивши на нього право власності. Щоб покращити житлові умови, вонв зі [PERSON] на місці старого [ADDRESS] вирішили побудувати новий будинок. Так як [PERSON] на той час проживала сама у м. Трускавці на [ADDRESS], вони вирішили продати її квартиру і виручені кошти вкласти у будівництво нового будинку. Після цього, в 2006 році [PERSON] переїхала на постійне проживання в [ADDRESS]. Перед початком будівництва було укладено усний договір між нею, [PERSON], її мамою - [PERSON] та її сином - [PERSON] про те, що новий двоповерховий будинок буде складатися з двох окремих квартир: 1-й поверх буде належати їй, [PERSON] та її матері [PERSON]; 2-й поверх буде належати її синові - [PERSON] та його сім'ї. Будівництвом займався [PERSON], на той час вона уже працювала в Італії і вкладала в будівництво 5000-6000 євро щорічно, починаючи з червня 2006 року. Станом на початок 2013 року був повністю закінчений І-й поверх будинку і збудований паркан по периметру земельної ділянки. [PERSON] і [PERSON] з сім'єю перейшли жити в новий будинок. Право власності на новозбудовапий будинок [PERSON] оформив на себе одноосібно, мотивуючи це тим, що так легше оформляти технічну документацію та вводити будинок у експлуатацію. За роки будівництва [PERSON] працював непостійно, зароблених ними коштів вистачало лише на його особисте життя, а тому вона зробила найбільше вкладень у будинок. На даний час вона звернулась до [PERSON] про перепис 1/2 частини будинку на себе у нотаріальному порядку, однак останній від цього відмовився, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві і доповнив, що маючи намір покращити свої житлові умови, позивач, її син - відповідач [PERSON] та її мати - третя особа [PERSON] досягли усної домовленості про спільне будівництво нового двоповерхового будинку, який буде складатися з двох окремих квартир: 1-й поверх буде належати [PERSON] та її матері [PERSON], а 2-й поверх буде належати [PERSON] та його сім'ї. Починаючи з червня 2006 року позивач, будучи на роботі в Італії, щорічно вкладала в будівництво нового [ADDRESS] біля 5000-6000 євро. Вказав, що відповідач відмовлявся подарувати своїй матері половинку будинку, однак не заперечував що мати давала йому кошти для будівництва цього будинку, про що написав нотаріально посвідчену заяву. Будь-якого правочину щодо відчуження половини будинку відповідач не може укласти, оскільки такий збудовано в шлюбі з [PERSON], від якої потрібна згода. Вважає, що оскільки відповідач визнає позов та не заперечував щодо укладення мирової угоди, а тому наявні всі підстави для задоволення позову. Відповідач позов визнав та просив затвердити укладену між ним та позивачкою мирову угоду, у визнанні якої судом було відмовлено (а.с. 18, 34) з тих підстав, що на час зведення житлового [ADDRESS] відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що може порушувати її права та законні інтереси. В подальшому відповідач в судові засідання не з'являвся, подавши нотаріально-посвідчену заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позову, в якій зазначав, що дійшов згоди зі своєю колишньою дружиною - [PERSON] про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 спірного житлового будинку та що його мати - [PERSON] давала йому кошти для будівництва цього будинку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена по останньому відомому місцю її реєстрації, надіславши суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутність заперечень з приводу задоволення позову чи затвердження мирової угоди. Третя особа - [PERSON] позов підтримала і суду пояснила, що дійсно будинок [ADDRESS] вона успадкувала після смерті своєї матері - [PERSON]. Через деякий час вона подарувала зазначений будинок своєму онукові - [PERSON] Щоб покращити житлові умови, вони з [PERSON] на місці старого будинку [ADDRESS] вирішили побудувати новий будинок. Для цього вона продала свою квартиру у м. Трускавці на [ADDRESS], переїхала на постійне проживання в [ADDRESS], а виручені кошти вклала у будівництво нового будинку. Крім цього вказала, що перед початком будівництва між нею, [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що новий будинок буде складатися з двох окремих квартир: 1-й поверх буде належати їй та [PERSON], а 2-й поверх буде належати - [PERSON] та його сім'ї. Вона особисто вклала в будинок 28 тис. доларів США, скільки грошей вклала її дочка - [PERSON] - вона не знає. Зазначила, що на даний час відповідач [PERSON] розлучився зі своєю дружиною [PERSON] і остання не висловлює жодних претензій на спірний будинок. Крім цього, [PERSON] почав зловживати спиртним і вони з позивачкою бояться, щоб він не продав будинок, а тому просить позов задоволити. Вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім цього, в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.11.2011 року (а.с. 19) за [PERSON], з підстав передбачених ст 328, 376 ЦК України, визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме - житловий будинок літ. "А'-1" зовнішніми розмірами 12,05х9,95м., загальною площею 221,5 кв.м., житловою площею - 73,4 кв.м. у будинковолодіння на [ADDRESS]. Таким чином, зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що таке самочинне будівництво здійснено [PERSON] Крім цього, як пояснила в судовому засіданні [PERSON] та не заперечував в судовому засіданні [PERSON], позивач [PERSON] є дочкою для [PERSON] та матір'ю для [PERSON] Останній на час зведення житлового [ADDRESS] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] При таких обставинах суд приходить до переконання, що вказаний житловий будинок може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя і для визнання права власності на половину житлового будинку за [PERSON] необхідна згода саме [PERSON], яка в судові засідання не з'являлась, і хоча поштою подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутність заперечень з приводу позову, однак її явка в судове засідання була визнана обов'язковою, а тому така її заява судом до уваги не береться. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідає заперечує її право власності на половину житлового будинку на [ADDRESS], в будівництво якого вона вкладала грошові кошти в сумі по 5-6 тис. євро щорічно, починаючи з 2006 року. Відповідач подав нотаріально-посвідчену заяву від 09.01.2014 року про визнання позову. Так, згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову. Однак, таких законних підстав судом не встановлено з огляду на наступне. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, було роз'яснено право позивача подати докази щодо державної реєстрації права власності на цей житловий будинок, зокрема, за відповідачем [PERSON], щодо належності земельної ділянки, на якій він розміщений, докази щодо вартості житлового будинку станом на час розгляду судової справи, докази щодо передання коштів для будівництва будинку та їх розмір. Однак, будь-яких даних про державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок сторонами суду не представлено, і як зазначили представник позивача та третя особа [PERSON] такої державної реєстрації [PERSON] здійснено не було. Крім цього, жодних доказів про належність земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок на [ADDRESS] сторонами не надано, і як вказала третя особа [PERSON] - заяву про оформлення права власності на земельну ділянку до компетентних органів подавала третя особа - [PERSON], однак на сьогоднішній день рішення за результатами розгляду такої заяви їй не відоме. Позивачкою не подано жодних доказів щодо укладення угоди про створення спільної власності, про передання грошових коштів позивачу та їх розмір. В той же час сам відповідач у своїй нотаріально-посвідченій заяві не заперечував факт, що позивач передавала йому грошові кошти для будівництва будинку, однак на підставі чого здійснювалось таке передання і в якому розмірі не зазначав. В той же час третя особа [PERSON] заявляла, що нею було також вкладено в будівництво будинку 28000 доларів США, які вона отримала від продажу квартири, що є сумнівним, оскільки продаж належної їй квартири було вчинено за 23460 грн. Вказані обставини унеможливлюють визначити розмір особистого вкладу як позивачки, так і відповідача в будівництво нерухомості. На пропозицію суду подати довідку про вартість житлового будинку, сторони представили копію технічного паспорту і зведеного акту про вартість будівель і споруд станом на 12.10.2011 року (а.с. 20-24), згідно якого дійсна вартість будинку на [ADDRESS] станом на зазначену дату складала 534551 грн. Доказів про вартість будинку станом на час судового розгляду позивачкою не представлено. Крім цього, у своїй позовній заяві позивач посилається на те, що будівництво будинку було закінчено в 2013 році, що є суперечливим, оскільки рішення суду про визнання саме за [PERSON] права власності на самочинно збудоване нерухоме майно - спірний житловий будинок було прийняте ще 17.11.2011 року і набрало законної сили. Як пояснив представник позивачки в судовому засіданні такого рішення позивач не оскаржувала. У відповідності до вимог ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 вказаного Кодексу встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 вищевказаної частини ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової)шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як зазначено вище, власник майна відповідно до ст. 392 ЦК України має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, позивачкою не наведено доказів, які б свідчили про те, що її право (яке нічим не підтверджене) оспорюється або не визнається іншою особою - відповідачем у справі, який подавав заяву про укладення мирової угоди, про визнання позову, та який не позбавлений можливості в нотаріальному порядку укласти будь-який правочин щодо відчуження належного йому на праві власності майна, зокрема, і на користь позивачки. Крім цього, із роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок", п. 4 - слідує, що особи, які брали участь у будівництві житлового будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. З огляду на вказане, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачці її право на звернення до суду з відповідним позовом про відшкодування їй коштів, вкладених у будівництво нерухомості, а не про визнання права власності. Крім цього, у своїй позовній заяві позивач посилається на приписи ст. 386 ЦК України, яка передбачає право власника, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності на звернення до суду з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, або право власника на відшкодування завданої йому шкоди, а не право на звернення до суду з позовом про визнання права власності. При таких обставинах суд не находить підстав для задоволення позовних вимог, що відповідає положенням ст. ст. 386, 392 ЦК України, на підставі яких подано позов. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Так, позивачкою було заявлено вимогу майнового характеру - визнання лише 230,00 грн. права власності на 1/2 частину житлового будинку. При цьому, сплачено в дохід держави. судового збору. В той же час, як встановлено вище, дійсна вартість нерухомого майна, щодо якого просила ухвалити рішення позивач складала 534551 грн., а відтак вартість половини цього майна становить 267275,50 грн. Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 229,40 грн. та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати - 3441 грн., у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Позивач до суду звернулась 19.09.2013 року. Отже, при поданні позову позивач зобов'язана була сплатити 2672,76 грн. судового збору в дохід держави (1 відсоток ціни позову). Таким чином, оскільки позивачем сплачено в дохід держави лише 230,00 грн. судового збору, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з позивача слід стягнути недоплачену суму судового збору в дохід держави в розмірі 2442,76 грн. З огляду на вказані вище обставини суд не вбачає підстав для задоволення позову в пред'явленому обсязі.

Outcome: approved