Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з уточненим позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору, визнання недійсним п. 4.1. договору, визнання недійсними п. 1.5 [PERSON] на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Нова Готівочка». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд визнати недійсним Договір №002-03540-251111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 25 листопада 2011 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON]; визнати недійсним п. 1.5 [PERSON] на обслуговування платіжних карток тарифний пакет «Нова Готівочка», що є додатком до договору №002-03540-251111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 25 листопада 2011 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON]; визнати недійсним п. 4.1. Договору №002-03540-251111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 25 листопада 2011 року, що було укладено між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON]; судові витрати компенсувати за рахунок держави. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю. Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 61 ЦПК України чітко визначені підстави звільнення від доказування, зокрема: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; обставини, визнані судом загальновідомими. У судовому засіданні встановлено, 25.11.2011 року між AT «Дельта Банк» та [PERSON]Ю, укладено Договір №002-03540-251111 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки. Згідно до пункту 1.1 Договору всі визначення в Договорі вживаються у значенні, встановленому Правилами надання банківських послуги фізичним особам за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженими [PERSON] Директорів Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» які оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах [PERSON] в відділеннях банку та на сяйті [PERSON] www.deltabank.com.ua, надалі за текстом - «Правила». Відповідно до пункту 1.2 Договору - [PERSON], відповідно до наданого Клієнтом пакету документів, а також згідно з вимогами [PERSON] та чинного законодавства України, відкриває Клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки №26254905370391 в національній валюті Україні- гривні, далі- «Рахунок», випускає та/або надає в користування Клієнту платіжну картку міжнародної платіжної системи Visa Intermational та/або MasterCard Worldwide та/або ВОПС Дельта, далі- «Картка», а також ПІН-код до Картки; здійснює обслуговування Клієнта згідно переліку послуг та на умовах, викладених в Тарифному пакеті [PERSON], що міститься в Додатку №1 до цього Договору, надалі - [PERSON] та згідно з умовами цього Договору, Умовами надання Картки і правил. Згідно до пункту 1.3 Банк надає Клієнту Кредит шляхом відкриття Клієнту відновлювальної відкличної Кредитної лінії в загальному розмірі 30 000 грн. та на день укладання цього договору встановлює ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 10 000 грн. Відповідно до пункту 2.3 Договору клієнт сплачує проценти за користування Кредитною лінією за ставками, які зазначенні в [PERSON]. Відповідно до пункту 3.1. Договору режим функціонування Рахунку та використання регулюється чинним законодавством України, умовами Платіжної системи, Правилами, а також умовами Договору. Відповідно до пункту 3.14 Договору на відкриття поточного рахунку - перелік послуг, що надається [PERSON] та вартість можуть бути зміненні згідно умов, визначених Правилами, у випадку прийняття уповноваженим органом [PERSON] відповідного рішення. Про зміну тарифів, Банк повідомляє шляхом розміщення відповідного оголошення на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях [PERSON] та на офіційному сайті www.deltabank.com.ua. Згідно пункту 5.1 Договору з підписанням цього Договору Клієнт засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується, вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі спірного Договору. Відповідно до пункту 5.14 Договору з підписанням цього Договору клієнт підтверджує, що один з оригіналів цього Договору, а також по примірнику діючих [PERSON] та Правил були передані останньому. Відповідно до пункту 5.19 Договору підписанням цього Договору Клієнт підтверджує, що він отримав повну, достовірну та вичерпну інформацію щодо умов надання Кредиту за Договором, а саме: щодо сукупної вартості Кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) [PERSON], що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням Кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтовної сукупної вартості подорожчання Кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). До того ж, відповідно до пункту 5.20 Договору, у всьому що не врегульовано Сторонами у цьому Договорі, сторони керуються Правилами (копія яких мається в матеріалах справи) та чинним законодавством України. Копія тарифів на обслуговування платіжної картки тарифний пакет «Нова Готівочка», копія Умов надання кредитної картки з особистим підписом Позивача маються в матеріалах справи. Таким чином, доводи позивача, стосовно не надання в письмовій формі інформації, є такими що не відповідають дійсності, оскільки при укладанні Договору позивача належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, як то спосіб, терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, що підтверджується наявністю особистого підпису Позичальника як на самому Договорі №002-03540-251111 від 25.11. 2011 року, так і на [PERSON] та Умовах надання кредитної картки. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Така ж думка висловлена і в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, а саме: відповідно до п.3.2. рішення регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. При цьому позивач, вибираючи банківську установу для отримання кредиту, зважував всі умови, які банки надають своїм позичальникам, в тому числі умови повернення кредиту та процентні ставки. Таким чином, твердження позивача про те, що його не повідомлено належним чином про всі умови передбаченні cm. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови правління Наиіонального [PERSON] України від 10 травня 2007року №168 «Про затвердження Правил надання банками України про інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є иілком безпідставними та таким, що суперечить дійсним обставинам справи та умовам Договору. Відповідно до пункту 3.1. Постанови правління Національного [PERSON] України від 10 травня 2007 року №168 зазначено, що [PERSON] зобов'язанні в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахування процентної ставки за ним, вартості всіх супутній послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Згідно з п. 3.2 даної Постанови кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. На підставі п. 3.3. даної Постанови [PERSON] зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Наявність даної інформація повністю підтверджується Договором №002-03540-251111 від 25.11. 2011 року, Тарифами [PERSON] на обслуговування платіжних карток Тарифний пакет «Нова Готівочка» та Умовами надання кредитної картки. Аналізуючи викладене вище суд дійшов до висновку, що твердження позивача про те, що Договір не містить розпису сукупної вартості кредиту, теж спростовується вищезазначеним. Таким чином, порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Національного [PERSON] України від 10 травня 2007 року №168 з огляду на вказані положення кредитного договору відсутні. До того ж, відповідно до анкети позичальника, позивач перед укладання Договору підтвердив свою згоду з Умовами Договору і зобов'язалась їх виконувати, під чим поставила свій особистий підпис. З виписки банку вбачається, що протягом строку чинності Договору позивач вчиняла дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснювала платежі за Договором, що також засвідчує згоду Позивача з умовами оспорюваного Договору. До того ж, відповідно до довідки eux. від 30.11.2015року загальна заборгованість станом на 30.11.2015 рік складає 10 306, 65 грн. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, Позивач зобов'язаний виконувати Договір у відповідності до його умов та законодавства. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє зображення у статтях 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Кредитним договором передбачені гарантії його виконання, зокрема позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов 'язки за договором та погоджується з ними. В силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Укладений договір в повному обсязі відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Відповідно до пункту 1.5 [PERSON] до Договору плата за обслуговування кредитного ліміту, включає в себе надання послуг інформування Держателя про зміну кредитного ліміту у вигляді надсилання виписок. Плата нараховується щомісячно, в отанній робочий день поточного місяця, від суми кредитного ліміту та у разі наявності заборгованості за рахунком станом на день нарахування. Сплачується у день поповнення карткового рахунку. Як виходить зі змісту договору та спірних пунктів договору, який складається із самого договору, [PERSON] та Правил, позивач як споживач банківських послуг при укладені Договору, погодився на за обслуговування кредитного ліміту - 3,50 % від суми кредитного ліміту про що свідчить підпис Позивача на [PERSON] на обслуговування платіжник карток. Протягом тривалого часу, а саме з 25.11.2011 рік -з моменту укладання Договору та по жовтень 2015 рік-до дати подання цієї Позовної заяви - 4 роки позивач не оспорювала відповідного пункту [PERSON] як несправедливих з її точки зору, та відповідно до виписки сплачувала всі суми по кредиту. Отже, своїми діями по сплаті сум за цим Договором, Позивач визнала всі умови Договору. При цьому, умови договору про сплату сум за обслуговування кредиту не передбачають збільшення витрат за обслуговування кредиту ні внаслідок коливання курсу іноземної валюти, ні внаслідок збільшення заборгованості за договором через нарахування штрафних санкцій, ні внаслідок інфляційних процесів, та залежить, як згадано вище, лише від суми, якою користується споживач про що зазначено в договорі. Порядок сплати щомісячних сум чітко вказано в складових кредитної угоди. Все це свідчить про безпідставність висновків Позивача про несправедливі умови договору та відсутність недобросовісних дій відповідача, який зазначив в договорі конкретні процентні ставки оплати позичальником сум за обслуговування кредитного ліміту. До того ж, як вже зазначалось, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є Договір. Пункт 1 ст. 626 визначає, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір є правовою формою узгодження волі двох або більше сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Ч. З ст. 6 ЦК України говорить, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як вже зазначалось, відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України для чинності правочину необхідно щоб: зміст правочину не суперечив ЦК України та актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; була дотримана відповідна форма правочину; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладаючи Договір позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його бажання було направлено на настання правових наслідків, та відповідало його внутрішній волі. Даний договір було укладено з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що стосується такого роду правочинів. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про третейські суди" та ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України "Про третейські суди". Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Посилання позивача на той факт, що п.4.1. договору «Врегулювання спорів» є нібито дискримінаційним та порушуються його права на підставі п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», є безпідставними, оскільки даний пункт направлений на врегулювання будь-яких спорів чи непорозумінь обома сторонами правочину, тобто, умови договору стосуються не тільки позивача в даній справі, а і визначають права відповідача. Зазначена ж позивачем норма закону регулює відносини лише обмеженому колу осіб, а саме лише споживачам послуг. Розділ 4 Договору стосується не тільки споживачів послуг, а і відносин зобов'язального характеру, котрі лише включають в себе, поміж іншого, відносини між споживачами. АТ «Дельта Банк» не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому і розділ 4 договору, направлений на врегулювання будь-яких відносин, а не тільки споживчих. Таким чином, погодивши та підписавши розділ 4 договору, де, поміж іншого, передбачено розгляд спорів у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, сторони визнали їх обов'язковими до дотримання та застосування. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.01.2008 року третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України. Третейські суди приймають рішення тільки від свого імені, ухвалені в межах чинного законодавства, і є обов'язковими лише для сторін спорів. Отже, встановлення банківською установою в кредитному договорі третейської умови, згідно вищевказаного рішення Конституційного суду України, не порушує припис статті 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин. А отже, третейська умова, ніяким чином не свідчить про встановлення банківською установою дискримінаційних умов для позивача та не порушує його прав, як споживача. Позивач, як мав право на судовий захист так це право за ним і залишилось. Третейська умова в договорі - це волевиявлення обох сторін, котрий лише підкреслює принцип свободи та вільного волевиявлення умов договору та є прямою проявою принципу диспозитивності приватного права, а отже умови даного договору не приводять до дисбалансу прав і обов'язків сторін на користь сторони, яка запропонувала даний договір. В даному випадку, третейська умова - це фактор «обоюдогострий», т.б. в абсолютно рівному ступені регламентує права обох сторін на судовий захист і дана умова сформульована для обох сторін, а отже не може бути визнана дискримінаційним апріорі. Розділ 4, встановлений в кредитному договорі, ніяким чином не позбавляє права позивача звертатися за захистом своїх прав до судів загальної юрисдикції, гарантованих Конституцією України, а також зі змісту спірного пункту не вбачається прямої заборони на звернення позивача до державних судових органів. Отже даний пункт договору не містить істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Таким чином, пункт 4.1.розділ 4 договору не суперечить нормам чинного законодавства, та направлений на врегулювання широкого кола відносин, а. відповідно, не суперечив вимогам закону під час укладання договору. В рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітні 2012 року, на підтвердження позиції Відповідача по справі, зазначено, поміж іншого, що: «Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду. З урахуванням наведеного не можна погодитися з висновком суду про те, що укладання сторонами третейської угоди є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав.» Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України") не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Також маємо зазначити, що пункт 4.1.розділ 4 говорить також і про те, що сторони стверджують, що підписання цього Договору, який містить третейське застереження, є вільним волевиявленням сторін, здійсненим на підставі свідомого визначення порядку розгляду спорів та розбіжностей, які виникають при виконанні цього Договору. Даний вислів не суперечить жодним нормам та принципам права, котрі наведені І Іозивачем в обфунтування його правової позиції. Спірні пункти є істотними і обов'язковими для банківської установи оскільки надають можливість останньому, в разі невиконання зобов'язання, боротися зі злісними неплатниками кредитів. Отже, виключно Банк несе ризик з неповернення грошових коштів Позивачем, а своїми діями Позивач намагається порушити принцип автономії волі і свободи договору та уникнути відповідальності в разі порушення кредитного зобов 'язання. Отже, при укладені спірного кредитного Договору, примусу щодо вступу у договірні відносини не було, а отже позивач мав право вільно вирішувати, вступати йому у договірні відносини чи не вступати. Крім того, маємо зазначити, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин (Рішення КСУ від 10.01.2008 № 1-рп/2008). Відповідно до ч.І ст.27 Закону України «Про третейські суди» третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або від сутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи. Третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятками встановленими у ст.6 Закону «Про третейські суди». Частиною 6 та 7 ст.27 Закону України "Про третейські суди" прямо передбачена компетенція третейського суду розглядати питання про наявність або недійсність третейського застереження: "При прийнятті позову третейський суд вирішує питання про наявність і дійсність угоди про передачу спору на розгляд третейського суду". У разі, якщо третейський суд дійде висновку про відсутність або недійсність зазначеної угоди, він повинен відмовити в розгляді справи. Таким чином, третейський суд має компетенцію розглядати спір про визнання недійсним третейського застереження або договору з третейським застереженням. Отже договір № 002-03540-251111 від 25.11.2011 року укладений на законних підставах з дотриманням усіх норм чинного законодавства, а пункт 4.1. розділу 4 Договору, що містить третейське застереження, не підпадає до жодної з підстав, зазначених у ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним. Більш того, як договір в цілому, так і розділ 4 Договору, зокрема, укладено добровільно за спільної згоди сторін та позивачем здійснено часткове погашення по ньому. Договір був підписаний особисто позивачем, при цьому звірялись паспортні дані надані особисто Позивачем /проводилась ідентифікація клієнта/ і ніякого впливу при підписані договору на позивача з боку співробітників банку не було. З умовами кредитного договору та третейського застереження Позивач був ознайомлений. Позовна заява була подана [PERSON] в жовтні 2015 року та провадження у справі було відкрито ухвалою суду 26.10.2015р. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Домовленістю сторін зазначених Договорів вона не збільшувалася. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до відповідного суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право на позов, як виходить зі змісту позовної заяви виникло у позивача 25 жовтня 2011 року - з дати укладення Кредитного Договору. Відповідно до вищезазначеного строк позовної давності скінчився 25 жовтня 2014 року, а з позовною заявою Позивач звернувся лише в жовтні 2015 року, що свідчить про пропущення Позивачем строків позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак у даному випадку суд вважає за необхідне не застосовувати норму 267 ЦПК України, оскільки на думку суду у задоволенні уточненого позову необхідно відмовити у повному обсязі. На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON], строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно. Дана інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - fg.gov.ua, є загальновідомою та в силу ч.2 ст.61 ЩІК України такою, що не потребує доказування. Слід звернути увагу, що під час процедури ліквідації [PERSON] України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно до ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. Згідно ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Таким чином, уточнені позовні вимоги не знайшли підтвердження у судовому засіданні, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, а суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed