Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Чернігівської обласної прокуратури про стягнення на його користь майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового розслідування прокуратури. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 28.05.2015 року стосовно нього, головного бухгалтера ТОВ «Олімп-С», Прилуцькою місцевою прокуратурою Чернігівської області було внесено до ЄРДР за №42015270210000006 відомості щодо нанесення начальнику ВКР СУ ФР ГУ Міндоходів у Чернігівській області [PERSON] тілесних ушкоджень, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України. У подальшому дане кримінальне провадження було передано за підслідністю слідчому відділу прокуратури Чернігівської області і об`єднане з кримінальним провадженням №12015270210000792. 25.08.2015 року досудове розслідування по даному кримінальному провадженню було зупинене, а у подальшому відновлене тільки 04.02.2016 року. Незважаючи на це, у жовтні 2015 року слідчі прокуратури Чернігівської області, не відновлюючи розслідування, звернулися до Новозаводського районного суду м.Чернігова з клопотанням про проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] . На виконання ухвали суду, 10.11.2015 року з грубим порушенням норм КПК України, за вказаною адресою було проведено обшук, не відновлюючи при цьому провадження. При проведенні обшуку було вручено повідомлення про підозру чоловіку, у якого не перевірили документи на підтвердження особи, а також не внесли даних до ЄРДР щодо вручення повідомлення про підозру. Начальник слідчого відділу прокуратури Чернігівської області Кожедуб Є.М. неодноразово звертався до суду з клопотанням про обрання відносно [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але йому відмовляли у їх задоволенні. Також [PERSON] вказує на те, що 15.01.2016 року суддя Новозаводського районного суду м.Чернігова Мурашко М.І. виніс ухвалу про надання дозволу на затримання [PERSON] з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу. Підставою було те, що [PERSON] не з`являється на виклики до суду, але жодного підтвердження про вручення йому судової повістки у справі не було, а 15.01.2016 року він дійсно був у відрядженні і не міг з`явитися до суду, про що його захисник Федоренко Є.В. повідомив суд. На підстави вказаної ухвали, слідчий виніс постанову про оголошення [PERSON] у розшук. 04.02.2016 року, повернувшись з відрядження, [PERSON] добровільно з`явився до суду, але суддя Мурашко М.І. згадав, що у нього 31.12.2015 року закінчилися повноваження слідчого судді і він заявив собі самовідвід. Того ж 04.02.2016 року [PERSON] було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України. 07.04.2017 року вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, його було виправдано. Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29.08.2018 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.04.2017 року залишено без змін. Позивач зазначає, що з моменту відкриття кримінального провадження, вручення йому повідомлення про підозру, намагання обрати щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також в ході подальшого проведення досудового розслідування та судового слідства на нього всіляко здійснювався психологічний вплив з боку посадових осіб органів досудового розслідування прокуратури Чернігівської області, внаслідок чого різко ускладнилися стосунки в сім`ї, погіршилися відносини з близькими, родичами, друзями, колегами по роботі. З їх боку відчувалася відстороненість, підозрілість, в результаті чого з деякими з них повністю припинилося будь-яке спілкування. Через постійне нервування, болісне переживання та прийняття близько до серця всіх фактів протиправних, незаконних дій зі сторони слідчих та керівництва прокуратури Чернігівської області, їх прямого і умисного нехтування вимогами КПК України та доказами, що виправдовували [PERSON] , у останнього значно погіршився стан здоров`я, він став дратівливим, з`явилися перепади настрою, безсоння, головні болі. Порушилися та змінилися у негативний бік його життєвий устрій та життєві зв`язки, він був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. [PERSON] був змушений звернутися до психолога, оскільки почав постійно нервуватися, що значною мірою позначилося на взаємовідносинах з родиною. 01.08.2019 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, згідно з яким Казначейство просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та мотивує свою позицію тим, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, тому відповідно до законодавства України Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших суб`єктів. Жодним нормативним актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб органів державної влади. Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Дії Казначейства відносно [PERSON] незаконними не визнано. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та тяжкими фізичними і моральними стражданнями, так як ним не надано жодних доказів про важкий душевний стан, погіршення здоров`я, а також доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідачів (т.1 а.п.61-66). 02.08.2019 року від Прокуратури Чернігівської області також надійшов відзив на позов, згідно з яким прокуратура у повному обсязі не визнає позовні вимоги та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не наведено конкретних і суттєвих фактів на підтвердження того, в чому саме виражається моральна шкода та не надано доказів підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, які полягали б у фізичному або душевному болю, погіршенні здібностей позивача або позбавлення його можливості їх реалізації. У ході досудового розслідування будь-який запобіжний захід відносно [PERSON] не обирався, покарання, пов`язане з позбавленням волі, не призначалося. Крім того, прокуратура зазначає, що 28.05.2015 року за №42015270210000006 до ЄРДР було внесено відомості за ч.2 ст.345 КК України - за фактом отримання тілесних ушкоджень [PERSON] . Цього ж дня вказане кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням №42015270210000792 від 24.05.2015 року і лише 04.02.2016 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України. Таким чином, зазначення позивачем початку перебігу кримінального переслідування з 28.05.2015 року є безпідставним, оскільки до оголошення йому підозри він не був учасником вказаного кримінального провадження і будь-які слідчі дії по відношенню до нього не вчинялися. Доводи позивача про порушення судом норм КПК України при задоволенні клопотання слідчого про проведення обшуку за адресою: [ADDRESS] та проведення обшуку за вказаною адресою, невнесення даних до ЄРДР про вручення повідомлення про підозру спростовується тим, що вказані дії [PERSON] не оскаржувалися, процесуальні документи не скасовувались, дії посадових осіб досудового розслідування прокуратури та суду незаконними не визнавалися. На думку представника прокуратури, саме дії [PERSON] сприяли затягуванню проведення досудового розслідування, його неявки до слідчого та до суду позбавляли можливості завершити досудове розслідування у розумні строки. Крім того, у період з 28.07.2015 року по 04.02.2016 року [PERSON] уникав отримання повідомлення про підозру. На думку відповідача, позов не містить даних, яким чином обрахована та чим підтверджується матеріальна шкода, оскільки в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015270210000792 будь-яке майно, яке належить позивачу, не вилучалось, не пошкоджувалось, арешт на нього не накладався (т.1 а.п.69-74). 08.08.2019 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає на тому, що період перебування його під слідством та судом тривав з 28.05.2015 року по 29.08.2018 року і становив більше трьох років, тому враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки, необхідно стягнути на його користь відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Крім того, зазначив, що ним помилково було вказано у позові розмір оплати послуг адвоката, оскільки він не врахував збільшення вартості послуг у подальшому. Щодо доводів Прокуратури Чернігівської області на рахунок того, що дії посадових осіб досудового розслідування прокуратури та суду незаконними не визнавалися, то [PERSON] вказує на те, що у 2017 році кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів встановлені факти дисциплінарних проступків, вчинених начальником СВ прокуратури Чернігівської області Кожедуба Є.М. під час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню №12015270210000792 (т.1 а.п.80-84). Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити. Представники Державної казначейської служби України та Чернігівської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на позиції, викладені ними у відзивах на позов. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що ТОВ «Олімп-С» здійснює свою діяльність з 2003 року, у 2015 році там проводився ряд слідчих дій, в ході яких вилучалося та арештовувалося майно товариства, у зв`язку з чим їм, як керівникам, було завдано моральну та матеріальну шкоду, оскільки товариство фактично не могло працювати, внаслідок чого погіршилися стосунки як на роботі з працівниками, так і в родині, погіршився стан здоров`я [PERSON] , зокрема трапився гіпертонічний криз, почалися нервові зриви і йому доводилося звертатися до психолога. Крім того, після проведення у них вдома обшуку, в ході якого працівники прокуратури залазили у будинок через вікно, переляк та відповідно психологічну травму отримав і їхній на той час 5-річний син, який досі відвідує психолога через ті події, а батьки витрачають значні кошти на лікарів та поїздки до них. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є дочкою [PERSON] , завжди знала його веселим, жартівливим та життєрадісним, після вступу 2014 року до ВНЗ спілкувалася з батьком телефоном по декілька разів на день, але з 2015 року його емоційний стан різко змінився, він закрився у собі та став пригніченим через проблеми на роботі. Свідок [PERSON] суду показав, що приблизно у травні 2015 року на ТОВ «Олімп-С» приїхала поліція з обшуками, все опломбували, тому роботу та заробітну плату урізали, [PERSON] став роздратованим, почав кричати на працівників та часто їздив у відрядження, так тривало близько півтора роки, але ще і досі його психологічний стан не став таким, яким був до 2015 року. Свідок [PERSON] також підтвердив, що у 2015 року на ТОВ «Олімп-С» прийшли працівники податкової, які припинили діяльність фірми: заблокували транспорт, базу, ємності, ніхто нікуди не їздив, бо залишилися без роботи та без заробітної плати, [PERSON] після цих подій став нервовим та агресивним. Вислухавши думку сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного переконання. Згідно з копією витягу з ЄРДР №12015270210000792 24.05.2015 року було внесено відомості за фактом перешкоджання працівниками ТОВ «Олімп-С» працівникам ДФС у Чернігівській області провести обшук відповідно до ухвали Новозаводського районного суду м.Чернігова від 20.05.2015 року, а 28.05.2015 року до ЄРДР вже було внесено відомості за фактом отримання тілесних ушкоджень [PERSON] (т.1 а.п.5-6, т.2 а.п.41-42). Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21.09.2015 року у задоволенні клопотання начальника слідчого відділу прокуратури Чернігівської області Кожедуба Є.М. про здійснення приводу [PERSON] для проведення допиту в якості підозрюваного відмовлено (т.1 а.п.146-148). Як вбачається з копії протоколу обшуку від 10.11.2015 року, в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , було проведено обшук (т.2 а.п.49-53). Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 08.12.2015 року вирішено здійснити привід [PERSON] для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу (т.2 а.п.16-17), а ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 14.12.2015 року у задоволенні клопотання начальника слідчого відділу прокуратури Чернігівської області Кожедуба Є.М. про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно [PERSON] відмовлено (т.1 а.п.144-145, т.2 а.п.18-19, т.2 а.п.30-31). Згідно з копією клопотання від 15.12.2015 року прокуратура Чернігівської області просила застосувати до підозрюваного [PERSON] запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т.2 а.п.12-15). 10.11.2015 року [PERSON] відмовився від отримання повідомлення йому про підозру за ч.2 ст.345 КК України (т.1 а.п.7-9, т.2 а.п.43-45), а отримав його 04.02.2016 року, що підтверджується копією витягу щодо руху провадження №12015270210000792 (т.1 а.п.10). 14.01.2016 року Прокуратурою Чернігівської області до суду подавалося клопотання про дозвіл на затримання [PERSON] з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (т.2 а.п.20-24). Постановою прокуратури Чернігівської області від 16.01.2016 року [PERSON] було оголошено в розшук (т.1 а.п.155), а листом від 15.02.2016 року прокуратура Чернігівської області просила припинити розшук [PERSON] (т.1 а.п.156). Згідно з довідкою, виданою Прилуцьким ВП ГУНП в Чернігівській області, [PERSON] перебував у розшуку з 01.02.2016 року по 15.02.2016 року за ухилення від слідства прокуратури Чернігівської області, ЄРДР №12015270210000792 від 21.05.2015 року за ч.2 ст.345 КК України. Розшук [PERSON] було припинено на підставі листа прокуратури Чернігівської області про припинення розшуку підозрюваного (т.1 а.п.153). Також 08.02.2016 року Прокуратурою Чернігівської області було подано до суду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] (т.2 а.п.26-29), яке ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 09.02.2016 року було залишено без розгляду (т.2 а.п.25). Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12.02.2016 року в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ прокуратури Чернігівської області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] відмовлено (т.2 а.п.46-48). 08.04.2016 року Прокуратурою Чернігівської області було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12015270210000792 від 24.05.2015 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України (т.1 а.п.11-20, т.2 а.п.32-40). Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.04.2017 року [PERSON] було виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.345 КК України (т.1 а.п.21-34, т.2 а.п.54-67). На вказаний вирок Прокуратурою Чернігівської області була подана апеляційна скарга (т.2 а.п.68-76), однак ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29.08.2018 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07.04.2017 року залишено без змін (т.1 а.п.35-51, т.2 а.п.77-92). Рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів №184дг-17 від 11.10.2017 року було встановлено, що в діях [PERSON] в частині проведення процесуальних дій без відновлення досудового розслідування вбачається склад дисциплінарного проступку, зокрема, неналежного виконання службових обов`язків під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні №12015270210000792, що є підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Однак через сплив річного строку для прийняття рішення про дисциплінарну відповідальність дисциплінарне провадження було закрите (т.1 а.п.86-90). На підтвердження завданої позивачу матеріальної ним надано копію договору №048/15 про надання адвокатських послуг від 03.11.2015 року (а.п.95-98) з копіями додатків до цього договору (т.1 а.п.99, 102, 104, 107, 109, 113), копії квитанцій на оплату представлення адвокатом інтересів [PERSON] при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015270210000792 на загальну суму 115000,00 грн (т.1 а.п.100, 103, 105, 108, 110, 112) та копії актів виконаних робіт (т.1 а.п.101, 106, 111). З висновку про комплексне психологічне обстеження [PERSON] вбачається, що у останнього на перший план виступає емоційна нестабільність, виснаженість нервових процесів обумовлена психотравмуючою ситуацією, що виникла на фоні відкриття стосовно нього кримінального провадження та подальшого направлення цього провадження до суду з обвинувальним актом і судовим розглядом справи (т.1 а.п.114-115). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, втілено в конституційні та цивільно-правові норми ст.56 Конституції України, статті 1173-1176 ЦК України, Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.7 ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Згідно зі ст.1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Статтею 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю подій кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до ст.3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» громадянину відшкодовується моральна шкода. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, однак провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у його постанові від 02.12.2015 по справі № 6-2203цс15. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (ПВСУ від 02.12.2015 року, у справі №6-2203цс15). Відповідно до вимог ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п.5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Відповідно до Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом національного права. Зазначене законодавство передбачає відшкодування такої шкоди (збитків) у повному обсязі, що відповідає положенню ст.22 ЦК України. Передбачене ч.5 статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ч.2, 3 ст. 13 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" з 1 січня 2021року (на час вирішення справи судом) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 6000,00 грн. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у даному провадженні є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є лише Чернігівська обласна прокуратура. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Згідно з Положенням про Державне казначейство, затвердженим постановою КМУ від 21.12.2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету, проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п.8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України". Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів Державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що саме з Державного бюджету України необхідно стягнути шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача заподіяну йому Чернігівською обласною прокуратурою шкоду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16. Велика Палата Верховного Суду України 27.11.2019 року у справі №242/7441/16-ц зробила наступні правові висновки. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної Казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Державна Казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Зважаючи на те, що з часу внесення відносно [PERSON] відомостей до ЄРДР до часу остаточного його виправдання минуло більше трьох років, протягом яких неналежним чином проводилося досудове розслідування, мали місце неодноразові спроби застосування щодо [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого значно погіршився його психологічний стан, що позначилося і на відносинах у його родині, і на роботі товариства, головним бухгалтером на якому є позивач, що було встановлено в судовому засіданні на підставі показів свідків та відповідних документів і свідчить про реальне заподіяння позивачеві душевних страждань, які змусили його змінити звичний для нього спосіб життя, роботи та спілкування через невизначеність у житті, невпевненість у майбутньому та неможливість спрогнозувати свої дії, а також через недовіру до правоохоронної системи і перешкоди у реалізації своїх прав та законних інтересів, що призвело до емоційної нестабільності позивача та виснаженості нервових процесів, а у сукупності є беззаперечною підставою для відшкодування йому Чернігівською обласною прокуратурою заподіяної моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, тому вважає пропорційним до розміру заподіяних [PERSON] душевних страждань та цілком співмірним з ними розмір моральної шкоди у сумі 325000,00 гривень, а не 750000,00 грн, як він про це просив у своїй позовній заяві. Разом з тим, суд вважає за необхідне стягнути у повному обсязі на користь позивача заподіяну йому майнову шкоду в розмірі 115000,00 гривень, оскільки саме таку суму коштів було ним витрачено протягом вказаного вище періоду на правничу допомогу адвоката. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Відповідно до змісту ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2 ст.137 ЦПК України). Згідно з ч.2 ст.142 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож, зважаючи на те, що суд вважає за доцільне задовольнити лише частину заявлених позивачем позовних вимог, то і здійснені ним та належним чином підтверджені витрати на отримання професійної правничої допомоги підлягають пропорційному частковому задоволенню у розмірі 10000,00 грн. На підставі викладеного та ст.55, 56 Конституції України, ст. 15, 16, 23, 1174, 1176 ЦК України, ст.23, 48 Бюджетного кодексу України,

Outcome: partial