Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача: Позивач, в особі заступника керівника Маріупольської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії Б №0842498 від 1991 року Маріупольський професійний аграрний ліцей володіє земельною ділянкою площею 627 га. 21.03.2020 року між Маріупольським професійним аграрним ліцеєм (Замовник) та фізичною особою [PERSON] (Виконавець) укладено договір про надання послуг №1/19-20. Вважає, що правочин є удаваним та за своєю суттю договором оренди землі, який, у свою чергу, укладено з порушенням чинного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, немає необхідного обсягу цивільної дієздатності, земельна ділянка використовується у порушення вимог щодо користування землями певного виду в межах категорії земель, а тому договір підлягає визнанню недійсним. Просить суд визнати недійсним договір про надання послуг від 21.03.2020 року, укладений між Маріупольським професійним аграрним ліцеєм та фізичною особою [PERSON] [PERSON] зобов`язати звільнити земельну ділянку державної форми власності, площею 150 га загальною вартістю 4 666 650,00 грн., яку він займає на підставі договору №1/19-20 та стягнути з відповідачів судовий збір. ІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи: Прокурор Мікаєлян Ф.С. підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити. Представник Міністерства освіти і науки України Кострійчук В.В., який діє на підставі довіреності, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача Маріупольського професійного аграрного ліцею Богадиця Г.І. надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. ІV.\~ Фактичні обставини справи, які стосуються предмету спору та встановлені судом: Судом встановлено, що на підставі державного акту на право користування землею серії Б №082498 від 1991 року Маріупольському професійному аграрному ліцею передано у власність земельну ділянку загальною площею 627 га. 21.03.2020 року між Маріупольським професійним аграрним ліцеєм в особі директора Богадиця Геннадія Івановича (Замовник) та фізичною особою [PERSON] (Виконавець) укладено договір про надання послуг №1/19-20. Пунктом 1.1. договору визначено, що Виконавець зобов`язується за завданням Замовника надати послуги по забезпеченню проходження учнями Замовника виробничої практики із залученням фахівців Замовника для навчання з питань, а саме: культивації земельної ділянки, культивації з аміачною водою, розпушування ґрунту (глибоке розпушування), дискування, посіву зернових, технічних та кормових культур, збору врожаю, фрезерування залишків культури. Щодо обов`язків Замовника, пунктом 1.5 договору встановлено: забезпечити Виконавця усім необхідним для надання послуг, передбачених цим Договором. Виконавець в свою чергу зобов`язаний виконувати екологічне законодавство України, брати на себе затрати по придбанню ППМ, посівних матеріалів, гербіцидів, пестицидів та інше. У пункті 3.2 вказано, що надані послуги, об`єм, адреса зазначаються в Акті приймання-передачі виконаних послуг. Пунктом 5.1. У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність визначену чинним законодавством. Пунктом 4.1 сторони погодили наступний порядок оплати послуг, а саме: отриманий врожай з земельної ділянки площею 135 га належить та переходить Виконавцю; отриманий врожай з земельної ділянки площею 15 га належить та переходить Замовнику. Пунктами 6.1., 6.2 Договору вказано, що він набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє 30.12.2020 року, що свідчить про його строковість. Згідно відомостей Маріупольського професійного аграрного ліцею станом на 17.06.2020 року земельна ділянка площею 150 га сільськогосподарського призначення використовується на підставі договору про надання послуг. Станом на 01.01.2020 року вартість спірної ділянки складає 4666650 грн. [PERSON] фактично самостійно користується та володіє, експлуатує земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні Маріупольського професійного аграрного ліцею. Вказана земельна ділянка використовується [PERSON] для здійснення підприємницької діяльності на умовах строковості та платності, що є елементом правовідносин оренди землі. V. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору: Так, за приписами ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін. Так, статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Так, відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Тобто, при оренді землі здійснюється обробіток ґрунту, що становить собою форму реалізації права користування земельною ділянкою, її корисними якостями, внаслідок якого вирощується товарна сільськогосподарська продукція, яка є власністю орендаря. Окрім іншого, правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане в користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки). Дослідження умов договору про надання послуг по обробітку землі та наявних фактичних обставин дають підстави вважати, що основною його метою є платне володіння та користування [PERSON] протягом певного строку земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Таким чином земля, як природний ресурс має особливий статус та її використання у господарській діяльності врегульовано в першу чергу нормами земельного законодавства. Чинним Земельним кодексом України передбачено, лише шість правових підстав використання земельної ділянки: 1) власником; 2) на правах оренди; 3) на правах постійного користування; 4) на правах земельного сервітуту; 5) на правах емфітевзису та 6) на правах суперфіцію (право користування чужою земельною ділянкою для забудови). Отже, чинне земельне законодавство не передбачає такої підстави, як договір про надання послуг, за яким надається право доступу сільгоспвиробнику до земельної ділянки. Статтею 6 Закону України "Про оренду землі" унормовано, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. За приписами ч.2 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Згідно статтями 150 та 151 Господарського кодексу України передбачено лише 2 випадки використання природних ресурсів суб`єктами господарювання, або на праві власності або на праві користування. Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством. Статтею 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Статтею 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Міністерством освіти і науки України рішення у порядку Земельного кодексу України щодо укладення договору оренди не приймалось, земельні торги не проводились. Таким чином, земельним законодавством не передбачено право постійного користувача розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам у платне користування. Отже, сторонами не був дотриманий встановлений нормами земельного законодавства порядок щодо передачі в оренду спірної земельної ділянки. Положеннями частин 1, 8 ст. 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Статтею 92 Земельного Кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, а також врегульовано, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває вичерпний перелік суб`єктів, серед яких є: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; заклади освіти незалежно від форми власності. Право користування - добування корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Згідно ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі (п. а ч. 1). Право самостійного господарювання на землі означає, що землекористувачі мають право без втручання інших осіб використовувати земельні ділянки в межах їх цільового призначення. Крім того, формулювання законодавця у ст. 95 Земельного кодексу України щодо «права самостійно господарювати» підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи що таке господарювання має відбуватися самостійно. Сутність права самостійного господарювання на землі полягає в тому, що конкретний землекористувач за своїм волевиявленням, самостійно визначає напрями своєї виробничої та іншої діяльності, спосіб використання земельної ділянки в межах її цільового призначення та умов надання земельної ділянки. Планування та реалізацію такої діяльності землекористувачі здійснюють самостійно. Право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України). Земельним кодексом України, а також іншими нормативно-правовими актами, не передбачено право постійного користувача землею, розпоряджатись земельною ділянкою шляхом передачі її іншим особам в платне користування. Відповідно до пункту 5.6 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата Україні щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22.09.2005 по справі №1-17/2005 встановлено, що суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені. З тексту оспорюваного договору про надання послуг №1/19-20 від 21.03.2020 року вбачається, що метою його укладення є здійснення [PERSON] підприємницької діяльності з виробництва сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, що перебуває в постійному користуванні навчального закладу. Відтак, у постійного користувача відсутні повноваження на розпорядження земельною ділянкою, у вигляді її продажу або надання її в оренду. Наділений правом постійного користування земельною ділянкою Маріупольський професійний аграрний ліцей фактично передав її [PERSON] , не маючи права розпоряджатися нею. Тож, уклавши спірний договір, навчальним закладом надано передбачені ст. 92 Земельного кодексу України права володіння та користування земельною ділянкою [PERSON] , який за умовами цього договору має здійснювати обробіток землі та збір врожаю. Укладення спірного договору призводить до порушення інтересів держави щодо володіння, розпорядження та користування земельними ділянками державної форми власності, що виявилося у розпорядженні земельною ділянкою з порушенням встановленої законом процедури. З огляду на зазначене, державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій. Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням думки відповідачів, які визнали позов, суд дійшов до висновку про те, що Маріупольським професійним аграрним ліцеєм в особі директора Богадиця Г.І. договір про надання послуг з [PERSON] укладено з перевищенням обсягу цивільної дієздатності, чим порушено ч. 2 ст. 203 ЦК України, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 4204,00 грн., тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача вказану суму судового збору з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved