Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач\~\~звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем має спільних дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що протягом останнього періоду часу сімейне життя у них з відповідачем не склалося, що призвело до припинення між ними шлюбних відносин, ведення спільного господарства та спільного проживання. Відповідач після припинення спільного проживання став ухилятися від участі в утриманні дітей. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня зверенння до суду, до повноліття кожної дитини. Позивач в судовому засіданні позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити шляхом стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання їх двох малолітніх дітей дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину зокрема, щомісячно, починаючи з дня зверенння до суду, до повноліття кожної дитини. Також визнала посилання у судовому засіданні відповідача про те, що ним надавалися кошти на утримання дітей і підтвердженням чому є надані ним квитанції про переказ грошових коштів, а також, що він нерегулярно надавав грошові кошти готівкою. Зазначила, що коштів в розмірі 1/3 доходів відповідача не буде достатньо на утримання дітей, зважаючи, що діти ростуть і необхідно придбавати одяг. Окрім того, слід забезпечити повноціненне харчування дітей, їх потреби на навчання та загальний розвиток. Представник позивача позов підтримала позицію свого довірителя і також просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково та суду пояснив, що він приймає участь в утриманні дітей. Він перераховував позивачу на банківську картку кошти на утримання дітей в розмірі половини і більше своєї заробітної плати, що складало 5 тисяч гривень у місяць і більше. Також надавав на вимогу позивачу кошти готівкою. Просив задовольнити позов частково, стягнувши з нього на утримання позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини його доходів. Заслухавши у судовому засіданні відповідача та дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і що також гарантовано ст.. 124 Конституції України. Відповідно до ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст.. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~ З наданих позивачем копії свідоцтва про народження серії І-БК № 271082 виданого 24.06.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві та копії свідоцтва про народження серії І-ОК № 288974 виданого 28.01.2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського районного управління юстиції Київської області (а.с. 4-5), вбачається, що сторони спору є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з матірю, про що свідчить довідка виконавчого комітету Савинецької сільської ради Рокитнянського району Київської області від 13.09.2018 № 570 про склад сімї позивача (а.с.8). Відповідач приймає участь в утриманні дітей, але не систематично. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічні положення містить ст.. 180 СК України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статі 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 08.07.2017 року набув чинності\~\~Закон України України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення\~\~захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VІІІ від 17.05.2017. Положення ч. 2 ст. 182 СК України у передбаченій вказаним Законом редакції передбачають, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:\~\~стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;\~\~наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~\~наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;\~\~доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;\~\~інші обставини, що мають істотне значення.\~\~Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказана норма передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватися з їх платника. Підвищивши\~\~ цей мінімальний розмір Законом № 2037-VІІІ від 17.05.2017, держава тим самим підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини та що узгоджується із положеннями ст.3 Конвенції про права дитини в тім, що: в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Вказаний розмір аліментів може бути стягнутий судом безспірно. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи, що відповідач не надав суду жодних доказів на заперечення проти позову, суд вирішує спір на підставі наявних у справі наданих стороною позивача письмових доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ухилення відповідача від участі в утриманні своїх неповнолітніх дітей має частково місце, а тому існує потреба у забезпеченні судом їх права на утримання відповідачем шляхом стягнення з останнього аліментів. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд,\~\~враховуючи положення ч.1 ст. 182 СК України та встановлені обставини спору, приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір\~\~є обґрунтованим та не буде надмірним тягарем для відповідача, зважаючи, що саме у такому розмірі він за власною ініціативою сплачував аліменти нау тримання дітей до цього часу і що він підтвердив особисто у судовому засіданні. Таким чином, з огляду на\~\~вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що справедливим розміром аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей та який не спричинить порушення прав дітей на належне утримання та прав відповідача,\~\~є 1/2 частина всіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожитковового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину зокрема. Доводи відповідача у судовому засіданні, що вказаний розмір стягуваних аліментів порушить його права, за викладеного судом не приймаються до уваги. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору в даній категорії справ, останній у відповідності до положень ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави в сумі 704.80 грн з відповідча у справі. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved