Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області та просить поновити її на роботі і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, вказуючи, що 01.10.2014 року вона була прийнята на роботу сторожем господарського відділу департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області відповідно до наказу від 01.10.2014 року № 126-ОС -14. 04.03.2016 року їй присвоєно 3 групу інвалідності загального захворювання. За період роботи в Департаменті вона добросовісно, сумлінно виконувала обов'язки сторожа: здійснювала охоронні функції в приміщенні Департаменту та прилеглій до нього території згідно робочої інструкції, приймала та здавала зміну з занесенням запису в журналі, бережливо ставилась до майна роботодавця. Наказом від 07.11.2016 року №138-ОС-16 її звільнено з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин своїх робочих обов'язків. Враховуючи, що 07.11.2016 року був її вихідний день згідно з її змінним графіком роботи, прийшовши на особистий прийом до керівника департаменту 08.11.2016 року, її безпосередній керівник [PERSON] повідомила, що 07.11.2016 її звільнили, та порадила звернутись до спеціаліста по кадрам даної для отримання трудової книжки. На особистому прийомі її прийнято не було. 08.11.2016 року вона отримала свою трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок, де також нею вказано, що з наказом про звільнення вона не ознайомлена. Звільнення вважає незаконним та безпідставним, бо по-перше, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було та копія їй не видавалась. Вказані дії відповідача є порушенням ст. 147 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В день отримання нею трудової книжки, а саме 08.11.2016 року такі накази їй надані не були не в добровільному порядку і навіть не були надані на її вимогу, повідомлення під розписку не було. Дана ситуація змусила її звернутись до керівництва Департаменту з письмовою вимогою про пояснення причин її звільнення та надання копій документів, що стосуються звільнення, але жодних документів вона так і не отримала. Нею не вчинено жодного проступку, відповідно відсутня ступінь тяжкості проступку та відсутня заподіяна шкода. Причини її звільнення не відповідають дійсним обставинам справи. Причини застосування заходів дисциплінарного впливу надумані, дійсною причиною її звільнення стали особиста неприязнь та упереджене ставлення безпосереднього керівника та керівництва Департаменту. Це підтверджується неправомірним наказом від 10.10.2016 року № 119-ОС-16 про притягнення її до відповідальності, підставою якого став факт крадіжки майна Департаменту (металевих секцій забору) після закінчення її робочої зміни. В той день робоча зміна була здана нею без порушень у відповідності до робочої інструкції та графіку робочого часу на вересень 2016 року. Приблизно о 08.30 її викликали до роботи для надання пояснень по факту крадіжки. Згідно того наказу, «службове розслідування» виявило порушення нею трудової дисципліни, і тому їй винесли догану, а додатково наклали матеріальну відповідальність у розмірі середньомісячного заробітку. В чому саме було виявлено порушення трудової дисципліни, робочих обов'язків, їй так і не повідомили, про результати досудового розслідування співробітниками Національної поліції України їй теж відомо. Крім того, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з нею не був проведений повний розрахунок при звільненні в день звільнення, кошти на її рахунок надійшли лише 08.11.2016 року. Вона вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі. З врахуванням уточнень за збільшення позовних вимог позивачка просить поновити її на посаді сторожа господарського відділу Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області та стягнути з Департаменту соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на її користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з моменту її звільнення - по дату поновлення її на роботі та усі судові витрати, пов'язані з розглядом її позову в суді, включаючи витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на вищевказані обставини. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на вищевказані обставини, додатково пояснив, що підстави звільнення позивачки є незрозумілими, оскільки до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення вона притягнута за недбале виконання трудових обов'язків, а трудова угода з нею припинена в зв'язку з систематичним невиконанням трудових обов'язків, письмові пояснення по суті допущеного порушення трудової дисципліни від неї відповідачем не витребувано, чим порушено трудові права позивачки. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, підтримав письмові пояснення, надані відповідачем (а.с. 60-61 т.1) та пояснив, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДСГП з 01.10.2014 року. 07.11.2016 року згідно з наказом № 138-ОС-16 [PERSON] було звільнено з роботи за п.3 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання без поважних причин своїх робочих обов'язків. Притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] стало наслідком недбалого виконання нею своїх робочих обов'язків. Так, в ніч з 27 вересня на 28 вересня 2016 року, під час чергування [PERSON] згідно з графіком, була скоєна крадіжка майна ДСГП, а саме двох секцій металевого паркану. За підсумками службового розслідування був виданий наказ від 10 жовтня 2016 року №119-ОС-16 «Про застосування заходів матеріальної та дисциплінарної відповідальності до винних осіб», яким на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани та зобов'язано відшкодувати збитки, що спричинені внаслідок неналежного виконання трудових обов'язків, який вона не оскаржувала. В ході здійснення комісією перевірки роботи [PERSON] 06.11.2016 р., було встановлено, що протягом двох годин [PERSON] щогодини обходи прилеглої території не здійснювала, вчинивши тим самим повторне порушення трудової дисципліни та 07.11.2016 р. обґрунтовано була звільнена з займаної посади. Просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, свідок [PERSON] показала, що працює на посаді сторожа господарського відділу ДСГП. Вранці 26.09.16 р. приблизно о 6.00 год. прийняла зміну у [PERSON], та виявила, що відсутні 2 секції металевої огорожі, про що повідомила керівництво. Свідок [PERSON] показала, є членом комісії, яка здійснювала перевірку роботи сторожів департаменту. 06.11.16 року з 01 до 03 годин ночі, разом з іншими членами комісії, знаходилась на території департаменту, перевіряли як [PERSON] виконує свої службові обов'язки. Обхід території та приміщення [PERSON] не здійснила, ліхтар, яким користуються сторожі весь час стояв на підвіконні та світив на двері. Потім довго стукали у двері, а коли [PERSON] відкрила, попросили надати письмове пояснення від чого вона відмовилася. [PERSON] була заспана, не причесана, пом'ялась шкіра обличчя від спання. Склали акт, від підписання якого [PERSON] також відмовилася. В той же день була складена довідка про результати цієї перевірки. Свідок [PERSON] суду показала, що працює начальником господарського відділу ДСГП. Сторж [PERSON] звільнена з роботи за порушення трудової дисципліни. Під час її зміни у вересні 2016 року було вкрадено дві секції забору, а у листопаді 2016 р. виявлено, що під час роботи [PERSON] спала і не здійснювала обхід приміщення та території установи. Разом з іншими членами комісії вночі 06.11.2016 р. з 01 год. до 03.00 год. знаходилися в машині біля приміщення ДСГП, за цей час [PERSON] обходи території та приміщення установи не проводила, ліхтар, яким користуються сторожі, весь цей час стояв на підвіконні, направлений в одну точку. Довго стукали у двері, а коли [PERSON] їх відкрила, виявили, що в кімнаті сторожів було розкладено ліжко, [PERSON] спала, хоча повинна була почасово здійснювати обхід приміщення та території. Було складено акт від підписання якого [PERSON] відмовилась. Неодноразово робила зауваження [PERSON] щодо неналежного виконання службових обов'язків, вона є людиною конфліктною, конфліктує по кожному поводу і без поводу. Свідок [PERSON] суду показала, [PERSON] працювала сторожем, 07.11.2016 року вона була звільнена за систематичне невиконання своїх службових обов'язків. 07.11.2016 р. [PERSON] прийшла до прийомної, де [PERSON] сказала їй, щоб вона забрала трудову книжку, але в той день [PERSON] її не отримала, неодноразово дзвонила їй, але вона не відповідала. Прийшла [PERSON] 08.11.2016 року, вона вручила їй трудову книжку і ознайомила з наказами про звільнення, ставити підпис про ознайомлення [PERSON] відмовилася, тому склали акт. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працює начальником організаційного відділу. Готувала проект наказу про звільнення, на час ознайомлення позивачки з наказом він був підписаний начальником департаменту. Була залучена до роботи комісії з перевірки роботи сторожів. 06.11.2016 р. перевіряли роботу позивачки, з 01 до 03 години ночі [PERSON] жодного разу не обходила територію, було складено акт, від підписання якого позивачка відмовилася. Зранку доповіла керівнику департаменту про результати перевірки і було прийнято рішення про звільнення [PERSON] за систематичне невиконання своїх обов'язків, наказ було видано 07.11.2016 року, о 8.00 год. 07.11.2016 року позивачка о 9.01 год. звернулася з заявою про її переведення на денний графік роботи, вона зареєструвала заяву і сказала [PERSON] звернутись до кадрової служби з питання звільнення. 08.11.2016 року подала заяву про надання копій документів про звільнення. З письмових матеріалів справи слідує, що позивачка [PERSON] 01.10.2014 року була прийнята в Департамент соціально-гуманітарної політики Вільногірської міської ради Дніпропетровської області на посаду сторожа господарського відділу, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.13 т.1), 02.11.2016 року була ознайомлена з робочою інструкцією сторожа господарського відділу від 24.10.2016 року № 15/1 (а.с. 94 т.1) [PERSON] встановлена інвалідність 3 групи по загальному захворюванню на строк до квітня 2017 року, що підтверджено копією довідки до акту огляду медико-соціальною комісією від 04.03.2016 року. (а.с. 16 т.1) Відповідно до наказу від 10.10.2016року № 119-ОС-16 директора ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], винесено догану [PERSON] за недбале ставлення до виконання своїх обов'язків. (а.с. 88 т.1), з наказом [PERSON] ознайомлена 12.10.2016 року, зазначила, що з наказом не згідна. Згідно п.2.3. розділу ІІ робочої інструкції від 24.10.2016 року № 15/1 сторожа господарського відділу, затвердженої заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів - директором ДСГП, [PERSON], сторож зобов'язаний перевіряти цілісність об'єкта, що охороняється, а саме: замків, запірних пристроїв, наявність пломб, телефонів, приладів освітлення, вікон, дверей, драбин, грат, огорожі, зовнішніх блоків кондиціонерів та грат на них, зелених насаджень на території ДСГП та іншого майна ДСГП шляхом обходу приміщення та прилеглої території ДСГП кожну годину протягом усієї зміни (а.с. 93), з інструкцією [PERSON] ознайомлена 02.11.2016 року. (а.с. 93-94) Відповідно до наказу від 28.10.2016року № 222-ОД-16, директора ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON], утворено комісію щодо перевірки виконання робочих обов'язків сторожами ДСГП, затверджено її склад, проведення перевірок виконання робочих обов'язків сторожами ГВ ДСГП передбачено згідно з графіком проведення перевірки виконання робочих обов'язків сторожами ГВ ДСГП (а.с. 95) Згідно довідки від 07.11.2016 року № 73 щодо перевірки виконання робочих обов'язків сторожа ГВ ДСГП [PERSON], 06.11.2017 року в ході перевірки встановлено, що сторож [PERSON] знаходилась на робочому місці. Протягом часу, що комісія знаходилась на території ДСГП, з 01 год. 10 хв. по 03 год. 17 хв., обхід прилеглої території та будівлі ДСГП сторож ГВ ДСГП [PERSON] не здійснювала. З 03 год. 00 хв. комісія намагалась потрапити до приміщення ДСГП стукаючи в двері. Сторож ГВ ДСГП [PERSON] довго не відчиняла двері. При огляді кімнати сторожів виявлено ознаки сну. Комісією на місці складено акт проведення перевірки, який зачитаний вголос у присутності сторожа [PERSON] (а.с. 96 т.1) Згідно акту перевірки від 06.11.2016 року, комісією у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], проведено перевірку робочих обов'язків сторожа ГВ ДСГП [PERSON] Перевірку проведено 06.11.2016 року з 01 год. 10хв. до 03 год. 17 хв. В ході перевірки встановлено, що обхід прилеглої території ДСГП протягом часу, що перевірявся не здійснювався, що підтвердила сторож [PERSON] Зовнішніх ознак здійснення обходу всередині будівлі також не було. Світло на поверхах не вмилось, ліхтарик весь час знаходився на вікні в приміщенні сторожів та його світло було направлено назовні. Комісія стукала в двері, щоб потрапити в приміщення. Сторож [PERSON] довго не відчиняла. При огляді кімнати сторожів, були виявлені ознаки сну. Акт зачитаний вголос в при сутності сторожа [PERSON], їх запропоновано його підписати, від чого [PERSON] відмовилась. (а.с.97 т.1) Відповідно до наказу від 07.11.2016 року № 138-ОС-16 заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради - директора ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], 07.11.2016 року сторожа господарського відділу [PERSON] звільнено за систематичне невиконання без поважних причин робочих обов'язків п.3 статті 40 КЗпП України (а.с. 98 т.1). Відповідно до наказу від 07.11.2016 року № 137-ОС-16 заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради - директора ДСГП Вільногірської міської ради Дніпропетровської області [PERSON], який 07.11.2016 року погоджено з головою первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери України ДСГП [PERSON], [PERSON], сторожа ГВ ДСГП притягнуто до дисциплінарної відповідальності за недбале ставлення до виконання своїх робочих обов'язків та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (а.с. 99 т.1). Відповідно до акту від 08.11.2016 року, [PERSON] відмовилась від ознайомлення під підпис з наказами від 07.11.2016 року № 137-ос-16 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 07.11.2016 року № 138-ОС-16 «Про припинення трудового договору», а також від підпису в книзі реєстрації особових справ та в особовій справі. (а.с. 104 т.1). Згідно з ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п.п. 18, 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. При розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Згідно з ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно з ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Суд звертає увагу, що позивачка заперечує факт витребування від неї письмових пояснень відповідачем по факту вчинення нею дисциплінарного проступку 06.11.2016 р., під час розгляду справи судом, відповідачем не надано будь-яких доказів виконання ним вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця зажадати від порушника трудової дисципліни письмових пояснень, тому суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем вказаних вимог закону. Крім того, частинами 1-5 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Наказ від 07.11.2016 року № 137-ОС-16 «Про притягнення до відповідальності» погоджений з головою первинної профспілкової організації працівників соціальної сфери України ДСГП, однак в судовому засіданні позивачка пояснила, що вона не являється членом вказаної профспілки, що не заперечується відповідачем, тому в оцінку правомірності вказаного погодження суд не входить. В судовому засіданні встановлено, що фактично звільнення позивачки з роботи відповідачем проведено шляхом видання двох наказів - від 07.11.2016 року № 137-ОС-16 «Про притягнення до відповідальності» та від 07.11.2016 року № 138-ОС-16 «Про припинення трудового договору». Так, згідно з наказом від 07.11.2016 року № 137-ОС-16, [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за недбале виконання своїх робочих обов'язків та накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення, а згідно з наказом від 07.11.2016 року № 138-ОС-16, трудовий договір з [PERSON] припинено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України внаслідок систематичного невиконання без поважних причин робочих обов'язків. Разом з тим, виходячи з аналізу вищевказаних норм, звільнення з роботи є видом дисциплінарного стягнення та одночасно формою припинення трудового договору, який також може бути припинений між працівником та адміністрацією за згодою сторін, за власним бажанням працівника, а також за ініціативою адміністрації, зокрема, і з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Поняття «недбале ставлення до виконання своїх робочих обов'язків» та «систематичне невиконання без поважних причин робочих обов'язків» є різними за своєю суттю, підстави для припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника встановлені ст. 40 КЗпП України, зокрема, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України власник може розірвати трудовий договір з працівником у разі систематичного невиконання останнім своїх трудових обов'язків, яке може полягати в повторному порушенні трудової дисципліни, яке вчинено працівником після застосування до нього попередніх заходів дисциплінарного стягнення, які не зняті та непогашені у встановленому законом порядку, а недбале ставлення працівника до роботи може слугувати лише підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, однак не дає право власнику на розірвання трудового договору з працівником з його ініціативи. Таким чином, вказані накази, фактично містять різні за своїм змістом підстави для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з роботи та її звільнення з роботи, оскільки до дисциплінарної відповідності у виді звільнення її притягнуто за «недбале ставлення до виконання своїх робочих обов'язків», а трудовий договір припинено «в зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин робочих обов'язків». Крім того, у текстах вказаних наказів не зазначено в чому саме полягає трудовий проступок позивачки, що став підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення; не вказано який саме трудовий обов'язок чи яке саме правило внутрішнього трудового розпорядку нею не виконано або порушено; не зазначено дату вчинення чи виявлення такого порушення. Разом з тим, доводи позивачки щодо не надання їй вказаних наказів для ознайомлення, суд оцінює критично, оскільки факт її відмови від ознайомлення з наказами підтверджується актом від 08.11.2016 р., складеними посадовими особами відповідача, показами свідка [PERSON], що позивачкою в суді не спростовано. Також, доводи позивачки щодо винесення оспорюваних наказів у її вихідний день, суд до уваги не приймає, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, позивачка працювала позмінно, а 07.11.2016 року був робочий день, що, відповідно, не позбавляло відповідача права винести ці накази. Таким чином, оцінивши надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази, враховуючи суперечливість підстав для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення та припинення з нею трудового договору, невиконання роботодавцем вимог ч.1 ст.149 КЗпП України щодо обов'язку зажадати від позивачки письмових пояснень до застосування дисциплінарного стягнення, суд прийшов до висновку, що вказаними діями відповідача, поза розумним сумнівом, допущено порушення трудових прав позивачки, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позивачка - поновленню на роботі з виплатою заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, розмір якого на день постановлення рішення суду становить 17 264 грн. 16 коп., виходячи з наданих відповідачем даних ( а.с. 26 т.2 ) та наступного розрахунку: 1954.34 +2235.94= 4190.28:2 =2095.14 грн. (середня заробітна плата за два останніх місці роботи); 162 +170 = 332 год.; 4190.28 : 332 = 12.62 грн. (заробітна плата за одну годину); 12.62 х 8 = 100.96 грн. (заробітна плата за 1 день); 171 х 100.96 = 17264.16 грн. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі платежу за один місяць в сумі 2095,14 грн. (1954.34 +2235.94= 4190.28:2 =2095.14 грн.) підлягає негайному виконанню. Згідно ст. 88 ЦПК України, а також положення ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08 липня 2011 року (зі змінами), враховуючи, що позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору, судові витрати по справі у виді судового збору слід віднести на рахунок держави. Що стосується вирішення судом питання щодо стягнення понесених позивачкою судових витрат на правову допомогу, то суд виходить з наступного. Так, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] допущений до участі у справі саме як представник позивача, а не як особа, що надає правову допомогу останній, стягнення витрат по оплаті послуг представника сторони, яка бере участь у справі, вказаними нормами не передбачено, розрахунку вказаних витрат стороною позивача не надано, тому витрати, понесені позивачем [PERSON] у розмірі 2000 грн. (а.с. 28 т.2) на оплату послуг її представника [PERSON] в суді, стягненню з відповідача не підлягають. На підставі ст. 43 Конституції України, п.п. 18, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), ст.ст. 2, 5-1, 21, 40, 147-149, 235 КЗпП та

Outcome: approved