Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, і просить визнати незаконним розпорядження Бистрицького сільського голови Барановської С.М. № 60 від 31.07.2015 року, поновити її на посаді завідуючої дитячого навчального заклад «Сонечко» с. Бистрик, та стягнути з Бистрицької сільської ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 липня 2015 року по день поновлення її на роботі. Мотивуючи тим, що відповідно до розпорядження Бистрицького сільського голови № 7 від 21.01.2013 року вона прийнята на посаду завідуючої дитячим садочком «Сонечко» с. Бистрик Бердичівського району, Житомирської області з 21.01.2013 року. 13.08.2015 року вона отримала лист, де було зазначено, що з 31.07.2015 року вона звільнена із посади завідуючої дитячим садочком, відповідно ст. 36 п. 5 КЗпП України на підставі розпорядження сільського голови № 60 від 31.07.2015 року за підписом сільського голови Барановської С.М.. У зв'язку з тим, що ч. 5 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є переведення працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Проте, вона ніякої згоди не давала, ніяких відповідних документів не підписувала, на її запитання, куди її перевели, Барановська С.М. сказала, що до відділу освіти Бердичівської РДА, однак її нікуди не було переведено, а незаконно звільнено, незважаючи на те, що ДНЗ «Сонечко» розпочав працювати. У відкритому судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги збільшили і просили суд визнати незаконним розпорядження Бистрицького сільського голови Барановської С.М. № 60 від 31.07.2015 року і скасувати його, та стягнути з Бистрицької сільської ради на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 32212 грн. 89 коп.. У відкритому судовому засіданні відповідачка і представник відповідача Барановська С.М. позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення проти позову. Представник третьої особи - відділ освіти Бердичівської районної державної адміністрації в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення свідків, з»ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з частини першої ст. 60 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Виходячи з ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Бистрицького сільського голови № 7 від 21.01.2013 року [PERSON] прийнята на посаду завідуючої дитячого садочку «Сонечко» с. Бистрик Бердичівського району, Житомирської області з 21.01.2013 року, що підтверджується копією трудової книжки(а.с. 5). Розпорядженням сільського голови Бистрицької сільської ради Бердичівського району № 60 від 31.07.2015 року [PERSON] звільнена з посади завідуючої ДНЗ «Сонечко», відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП(а.с. 127). Як пояснила в судовому засіданні відповідачка, вказане розпорядження прийнято на підставі листа голови Бердичівської РДА від 11.09.2013 року за № 02-08/8194. Згідно якого їй пропонувалося вирішити питання звільнення з подальшим переводом у відділ освіти керівника дошкільного навчального закладу, який призначений з порушенням вимог Закону України " Про дошкільну освіту"(а.с. 28). З даним листом [PERSON] ознайомлена про, що свідчить її особистий підпис на вказаному листі. Згідно нової редакції Статуту навчального закладу, затвердженого рішенням четвертої сесії Бистрицької сільської ради від 19.12.2010 року ДНЗ здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України «Про освіту», «Про дошкільну освіту», інших Законів України та нормативних актів. Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села, а також очолює виконавчий комітет відповідної сільської ради. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відповідно до пункту «а» підпункту 1 ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» належать власні повноваження, а саме, управління закладами освіти, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення. Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України ''Про місцеве самоврядування в Україні'', сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів. Аналогічні положення передбаченні і п. 3 ст. 31 Закону України «Про дошкільну освіту», згідно якого керівника комунального дошкільного навчального закладу призначає на посаду та звільняє з посади відповідний орган управління освітою - в даному випадку відділ освіти Бердичівської районної державної адміністрації. А тому суд вважає, що [PERSON] прийнята на посаду завідуючої дитячого садочку «Сонечко» с. Бистрик Бердичівського району, Житомирської області з 21.01.2013 року в порушення вимог чинного законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У відповідності до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтереса, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Поняття тлумачення охоронюваного законом інтересу викладене у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року у справі № 1 -10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України, щодо офіційного тлумачення поняття" охоронюваний законом інтерес". У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв"язку з поняттям "права", і треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та(або) нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об"єктивного і прямо не опосередкований у суб"єктивному праві простий легітивний дозвіл, що є самостійним об"єктом судового захисту та інших засобів правової охорони, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечить Конституції України і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Як вже зазначеном судом, позивачка прийнята на посаду на підставі вищевказаного розпорядження сільського голови в порушення вимоги чинного законодавства, а тому не може бути поновленна на посаді, оскільки це суперечить вищевказаному діючому законодавству. Доводи представника позивачки [PERSON] про те, що відділ освіти Бердичівської РДА допустивши фактично позивачку до роботи, а тому уклав з нею трудовий договір, на думку суду, є безпідставним. Як вбачається з матеріалів справи і досліджено судом, позивачка прийнята на посаду у відповідності до розпорядженням Бистрицького сільського голови № 7 від 21.01.2013 року, тобто трудовий договір з нею був укладений Бистрицьким сільським головою, і жодного відношення відділ освіти РДА до укладення трудового договору з позивачкою, та допуску її до роботи не мав. Також позивачкою і її представником не надано суду жодного доказу про те, що прийняття на роботу і допуски позивачки до роботи проведено згідно розпорядження або з відома керівника відділу освіти Бердичівського РДА, до компетенції якого входить прийняття на роботу керівників дошкільних навчальних закладів. У тому, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування розпорядження Бистрицького сільського голови Барановської С.М. № 60 від 31.07.2015 року про звільненя її з посади завідуючої дитячим садочком, відповідно ст. 36 п. 5 КЗпП України, та поновлення її на посаді завідуючої дитячого навчального заклад «Сонечко» с. Бистрик, Бердичівського району, Житомирської області задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимоги позивачки про стягнення з Бистрицької сільської ради Бердичівського району Житомирської області на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31 липня 2015 року по день поновлення її на роботі в розмірі 32212 грн. 89 коп., то, на думку суду, дана позовна вимога задоволенню не підлягає, оскільки вона є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі. Що стосується вимоги відповідачки про відмову в позові в зв"язку з тим, позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом, то суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП Укарїни, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, Як вбачається з матеріалів справи позивачка звільнена з посади 31.07.2015 року, про факт її звільнення їй стало відомо 13.08.2015 року, даний факт позивачка підтвердила в судовому засіданні, а до суду з позовною заявою вона звернулася 14.04.2016 року, більш ніж через 7 місяців. Про те, що їй було відомо про факт звільнення, з яким вона не погоджувалася, свідчить її звернення із заявою до Бердичівського УМВС України в Житомирській області про притягнення до кримінальної відповідальності голову Бистрицької сільської ради Барановську С.М., яка незаконно звільнила позивачку з посади завідуючої дитячим садком " Сонечко"с. Бистрик(а.с. 11). У відповідності до ст. 234 КЗпПУкраїни, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районий, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачкою і її представником не надано доказів поважності пропуску позивачкою строків звернення до суду. У відповідності до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 „ Про судове рішення у цивільній справі" суд встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, якщо позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що позивачкою і її представником не доведено вимоги, на які вона посилається в позовній заяві, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсувати за рахунок держави. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed