Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

До Чернівецького районного суду звернулася [PERSON] із зазначеним позовом. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився,скориставшись\~своїм правом,\~передбаченим ч.3\~ст.211\~ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, вимоги довірителя [PERSON] підтримує на умовах, викладених в позовній заяві, та просить їх задоволити. Відповідачем не забезпечено явку в судове засідання повноважного представника, виконкомом Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подано письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника, у визначені законодавством строки подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги визнаються в повному обсязі та не заперечується проти їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, ґрунтуючись на наступних підставах. 11.09.1998 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомості №24 від 11.09.1998 року, зокрема, житлового будинку площею 36,6 кв.м. з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до умов вище вказаного договору [PERSON] продала житловий будинок, а [PERSON] купила зазначений будинок. Того ж дня договір було зареєстровано Могилів-Подільською філією Вінницької товарної універсальної біржі. В подальшому 11.09.1998 р. зазначений договір купівлі продажу був зареєстрований Могилів-подільським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за №100. З часу укладення договору (11.09.1998 року) і на даний час позивач постійно володіє зазначеним житловим будинком, проживаючи в ньому. У технічному паспорті на житловий будинок по [ADDRESS] зазначено, що вище вказаний житловий будинок з надвірними прибудовами продано [PERSON] згідно біржового контракту №24 від 11.09.1998 року, зареєстрованого в Могилів-Подільській філії Вінницької товарної універсальної біржі. Як свідчить довідка №1009 від 12.04.2019 року, видана виконкомом Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, вулицю Енгельса перейменовано на Козацьку, у зв`язку із чим житловій будівлі присвоєно адресу: [ADDRESS] . Із копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 02.06.2003 року виконкомом Борівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №5. Після реєстрації шлюбу позивачу присвоєн прізвище [PERSON] . 07.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що складено відповідний актовий запис за №11, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернівецького РУЮ у Вінницькій області. Після державної реєстрації розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище, яке взято нею при укладенні шлюбу, що розірвано [PERSON] . [PERSON] для вирішення питання про визнання дійсним біржового контракту купівлі продажу нерухомості та визнання права власності на придбане майно звернулася до суду, оскільки, на даний час неможливо внести відомості в Єдиний реєстр нерухомого майна стосовно права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.1 Закону України "Про товарну біржу", товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, ст.2 Закону України "Про товарну біржу" встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Відповідно до п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у вересні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Право позивача, як власника майна, на звернення до суду за захистом своїх майнових прав пов`язаних з правом володіння власністю не може бути обмежено позовною давністю. Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація 11.09.1998 року Могилів Подільським міжрайонним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] [PERSON] права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в Могилів Подільскій Вінницькій товарній універсальній біржі 11 вересня 1998 року, а не нотаріусом, станом на вересень 1998 року не суперечило чинному законодавству. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі. Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконані в повному обсязі, договір зареєстрований в Могилів Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації», тому позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набула право власності на будинок і правомірно володіє ним. Відповідно до п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У пункті 6 вказаного біржового контракту №24 від 11.09.1998 року вказано, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» контракт реєструється на біржі і подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Угода обома сторонами була виконана у повному обсязі, позивач в повному обсязі виплатив відповідачу грошові кошти за придбаний житловий будинок. Відповідно до ст.15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» станом на 11.09.1998 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню, він вважався укладеним з моменту його реєстрації на біржі. Тобто, на момент укладання біржового контракту мала місце суперечність законодавства, зокрема, в даному випадку діяла спеціальна норма законодавства, яка визначена ст.15 Закону України "Про товарну біржу", підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, сторони такого договору домовилися щодо усіх істотних умов, відбулося його повне виконання, відтак, такий договір є дійсним, на підставі такого договору [PERSON] набула право власності на житловий будинок, обставин, які б вказували, що вона набула право власності на будинок неправомірно в суді не встановлено. З огляду на вище зазначені обставини, суд дійшов висновку про те, що питання про визнання дійсним біржового контракту купівлі-продажу нерухомості №24 від 11.09.1998 року не потребує додаткового вирішення, оскільки, відповідно до ст.15\~Закону України\~«Про товарну\~біржу» станом на 11.09.1998 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню, він вважався укладеним з моменту його реєстрації на біржі, про що зазначається і в пункті 6 біржового контракту №24 від 11.09.1998 року, окрім того, дійсність договору ніким не оспорюється, тому вимоги позивача в частині визнання дійсним біржового контракту купівлі-продажу нерухомості задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.1, ч.2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.1 ст.328 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним /ч.3 с.334 ЦК України/. Частиною 1 статті 209 ЦК встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі положень цивільного законодавства, що діяли на час укладення біржового контракту купівлі-продажу нерухомості та положень цивільного законодавства, що діють на час прийняття рішення з даного спірного питання, суд дійшов висновку, що право власності на вище зазначене майно [PERSON] набуто правомірно із укладеного на законних підставах між сторонами правочину. Оскільки, неналежне оформлення договору купівлі-продажу майна унеможливлюють [PERSON] в повному обсязі реалізувати права власника, то задля захисту його порушеного права необхідно визнати дійсним договір купівлі - продажу від 04.05.2005 року, та визнати за ним право власності на приміщення нежитлової будівлі (будівлі молочного блоку), розташованої по [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання дійсним біржового контракту купівлі-продажу нерухомості від 11.09.1998 року, укладеного між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , а також визнання за [PERSON] права власності на вище зазначене нерухоме майно. На підставі вище наведеного, суд з метою захисту майнових прав [PERSON] прийшов до висновку про задоволення її позовних вимог. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. На підставі\~ст.,\~ст.224-225\~ЦК УРСР,\~ст.16,\~47,\~219-220,\~328,\~334\~ч.1, 638, 655, 657 ЦК України та

Outcome: dismissed