Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ТОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача та застосування наслідків нікчемного правочину з тих підстав, що як стверджує, що з метою придбання автомобіля «ЗАЗ Lanos» між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 01361 від 29.05.2015 року. Вартість предмету лізингу складає 4 347 дол. США, що в перерахунку згідно курсу долару на дату підписання договору становило 100 000 грн. Згідно даної угоди ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язалось придбати у власність предмет лізингу, а саме: «ЗАЗ Lanos» та передати його йому у користування, а він мав прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі. На виконання умов договору він сплатив на користь відповідача 29.05.2015 р. 10 000 грн. Під час підписання договору представник відповідача запевнив його, що одразу після зарахування даного платежу йому буде передано транспортний засіб у користування. Однак, автомобіль «ЗАЗ Lanos», за який ним було сплачено адміністративний внесок, ТОВ «Євролізинг Україна» не передав, у зв'язку з тим, що як через декілька днів йому в телефонній розмові повідомив представник відповідача, сплачених ним коштів недостатньо для отримання автомобіля. Бажаючи повернути сплачені кошти він звернувся з заявою до відповідача, однак у листі за вих. № 547 від 27.08.2015 року представник ТОВ «Євролізінг Україна» повідомив йому, що у разі розірвання укладеного договору, сплачені ним кошти у розмірі 10000,00 грн. поверненню не підлягають. На його думку, умови укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу є несправедливими та такими, що суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому договір є таким, що підлягає визнанню недійсним. Будь-яких документів, що у відповідача наявна ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб ні до моменту укладення договору ні після цього йому не надавалося, у зв'язку з чим у нього виникли сумніви стосовно того, чи взагалі відповідач може надавати дані послуги. На його думку, оскільки договір фінансового лізингу № 01361 від 29.05.2015 року не був нотаріально посвідчений, він є нікчемним та необхідно застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01361 від 29.05.2015 року, укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь суму адміністративного платежу за передачу предмета лізингу, сплачену на виконання договору фінансового лізингу № 01361 від 29.05.2015 року в розмірі 10 000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, в якій він просить розглянути справу в його відсутність, позов підтримує. Представник відповідача ТОВ "Євролізинг Україна" в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суд не повідомив. Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 29.05.2015 між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 01361, що підтверджується копією договору. Вартість предмету лізингу складає 4 347 дол. США, що в перерахунку згідно курсу долару на дату підписання договору становило 100 000 грн. Даний факт підтверджується копіями додатків №1 та №2 до договору фінансового лізингу №01361 від 29.05.2015 року. Згідно даної угоди ТОВ «Євролізинг Україна» зобов'язалось придбати у власність предмет лізингу, а саме: «ЗАЗ Lanos» та передати його позивачеві у користування, а він мав прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі. 29.05.2015 року на виконання умов договору [PERSON] сплатив на користь відповідача 10 000 грн. авансового платежу, що підтверджується копією квитанції № 47378059. Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу № 01361 від 29.05.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави дійти висновку, що в договорі порушено принцип добросовісності положень договору, які істотно обмежують права лізингоодержувача на розірвання договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки, договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі предмет договору фінансового лізингу є не конкретизованим, при укладенні договору не дотримано положення законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, тому суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання договору фінансового лізингу недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім адміністративного платежу у розмірі 10 000 грн. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і є доведеними в ході судового розгляду.

Outcome: approved