Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

02.11.2020 року представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності в інтересах [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що позивач є власником будинку, розташованого по [ADDRESS] . [PERSON] , позивач по справі, на підставі договору купівлі-продажу від 09.07.2003 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . 29.12.2015 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 92 (копія додається). Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 29.03.2016 року позивач [PERSON] надав згоду на реєстрацію місця проживання у належному йому будинку своїй дружині [PERSON] , своєму синові [PERSON] та доньці дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , що підтверджується копією адресної картки від 22.10.2020 . 18.06.2020 року за рішенням Першотравневого районного суду Донецької області шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. Наразі відповідачка вже не є членом сім`ї позивача, у зв`язку з чим, він звернувся до неї з проханням знятися з реєстрації, однак отримав відмову. Від часу реєстрації та по теперішній час відповідачка за вказаною адресою не проживала, її особисті речі у будинку відсутні. Крім того, 23.10.2020 депутатом Мангушської селищної ради було проведено обстеження житлових умов на предмет фактичного проживання або відсутності зареєстрованих осіб у будинку, згідно якого був наданий відповідний акт про те, що зареєстровані у будинку особи фактично за адресою не проживають У зв`язку із зазначеним представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності в інтересах [PERSON] , у позовних вимогах просить суд: усунути перешкоди в здійсненні [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , права користування та розпорядження своїм майном та визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, не зважаючи на те, що про розгляд справи повідомлялася належним чином - заказною кореспонденцією з повідомленням і від неї не надійшло повідомлення про розгляд справи в її відсутності, відзив на позовну заяву не надавала, що відповідно до ст. 280 ЦПК України дає суду можливість розглянути справу у заочному порядку та винести заочне рішення. Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.07.2003 року № 1342, посвідченого приватним нотаріусом Першотравневого районного нотаріального округу Донецької області Озулу М.В. та зареєстрованим у реєстрі речових прав, згідно із реєстраційним написом, [PERSON] належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.11). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.07.2003 року [PERSON] належить будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно із адресною карткою від 22.10.2020 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] (1984 року народження), [PERSON] (2006 року народження), [PERSON] (2016 року народження), [PERSON] (1985 року народження), [PERSON] (1959 року народження) (а.с.10). Згідно із актом про обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб), складеного депутатом Мангушської селищної ради від 23.10.2020 року, [PERSON] , її неповнолітні діти - [PERSON] 2006 року народження, [PERSON] 2016 року народження , прописані, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Однак, позивач не надав докази на підтвердження обставин, що відповідач постійно чинить йому перешкоди у проживанні та користуванні своєю власністю. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положення ЦК щодо місця проживання дитини уточнюються Сімейним кодексом України, норми якого передбачають обов`язок батьків виховувати та розвивати дитину, утримувати дитину до досягнення вісімнадцяти років (повноліття) і визначають, що місцем проживання дитини є не конкретна адреса, не конкретний населений пункт, а визначення особи, з якою має проживати дитина. За правилами ст. 160 СК місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків і може бути зареєстроване за місцем проживання їх батьків (усиновлювачів), опікунів; місцем проживання одного з батьків, з ким вони проживають за згодою другого з батьків або за рішенням суду чи органу опіки та піклування, договором щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дітей, у якому буде визначено, з ким із батьків будуть проживати діти. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. При цьому в разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків. Судом встановлено, що в будинку [ADDRESS] значаться зареєстровані неповнолітня [PERSON] та малолітній [PERSON] , які були зареєстровані в будинку як падчерка та син власника, і вони мають право на користування ним, однак в силу свого малолітства змушені проживати за іншою адресою разом з матір`ю. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Щоб визначити поняття "сімейне життя", органи Конвенції вважають за необхідне встановити ступінь кровного споріднення у залучених до справи людей і наявність у них діючих сімейних зв`язків. Сімейне життя в трактуванні статті 8 включає зв`язки між родичами, наприклад, між батьком, матір`ю і дітьми усередині одного шлюбу, а також між бабусею, дідусем і онуками. Не робиться різниці між "оформленою за законом" і "не оформленою за законом" родиною. Доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", що підпадає під юрисдикцію статті 8 Конвенції. Зі справи відомо, що відповідач разом із своїми неповнолітніми дітьми: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , спільно зареєстровані у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Зняття з реєстрації в будинку одного лише відповідача спричинить роз`єднання сім`ї, що становитиме втручання у право на повагу до сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки зняття з реєстрації в житловому будинку без її неповнолітніх дітей спричиняє роз`єднання її сім`ї. Отже, сімейне законодавство виходить із пріоритетного визначенням якнайкращих інтересів дитини незалежно від стосунків батьків між собою. Суд зазначає також, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Вирішуючи колізію між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до сімейного життя, суд дійшов висновку, що таке втручання не є пропорційним у демократичному суспільстві, а тому у позові [PERSON] необхідно відмовити саме з цих підстав. Суд приходить до висновку, що визнання позивача [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом буде суперечити інтересам неповнолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано, от же у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed