Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

25.09.2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованості по нарахованій заробітній платі в розмірі 130 878 грн. 83 коп., заробітну плату з 13.03.2018 року по 07.09.2018 року в розмірі 34273 грн. 26 коп, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28529 грн. 95 коп., індексацію заробітної плати в розмірі 5767 грн.78 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 21515 грн. 50 коп., та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в розмірі 57 953 грн. 56 коп. Свої вимоги мотивує тим, що працювала у ДП МОУ «Монтажник-Львів» на посаді начальника виробничого-технічного відділу з 09.12.2013 року, а з 27.05.2014 року на неї було покладено тимчасове виконання обов'язків директора. 18.08.2015 року наказом Міністерства оборони України було вирішено припинити ДП МОУ «Монтажник-Львів» шляхом ліквідації. 07.09.2018 року її ознайомлено з Наказом №32 від 31.07.2018 року про її увільнення від тимчасового виконання обов'язків директора. На день звільнення заборгованість по зарплаті складала 145 994,78 грн. Ця належна їй заробітна плата не була виплачена і при її звільненні, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду. Крім цього, вважає, що їй повинно бути виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, заробітну плату з березня по день ознайомлення з наказом про увільнення, компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку невиплаченої заробітної плати, індексацію та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із затримкою виплати. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого і не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працювала у ДП МОУ «Монтажник-Львів» на посаді начальника виробничого-технічного відділу з 09.12.2013 року, з 27.05.2014 року на неї було покладено тимчасове виконання обов'язків директора. 18.08.2015 року наказом Міністерства оборони України було вирішено припинити ДП МОУ «Монтажник-Львів» шляхом ліквідації. 07.09.2018 року видано Наказ №32 від 31.07.2018 року про її увільнення від тимчасового виконання обов'язків директора. Судом також встановлено, що станом на 04.09.2018 року заборгованість позивачу по заробітній платі складає 145 994,78 грн. Згідно розрахунку заробітної плати за період з березня 2018 року по вересень 2018 року заробітна плата не виплачувалася. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, відповідач в судове засідання не з'явився, не подав заперечень на позов та доказів на його спростування. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття "заробітна плата". Згідно з ст. 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Виходячи із наданого розрахунку позивачу недоплачено заробітну плату на загальну суму 130 878 грн. 83 коп., за період з 13.03.2018 року по 07.09.2018 року в розмірі 34273 грн. 26 коп, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 28529 грн. 95 коп., індексація заробітної плати в розмірі 5767 грн.78 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 21515 грн. 50 коп., та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в розмірі 57 953 грн. 56 коп. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому суд вважає, що до стягнення підлягає 130 878 грн. 83 коп. нарахованої заробітної плати, заробітна плата з 13.03.2018 року по 07.09.2018 року в розмірі 34273 грн. 26 коп, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 28529 грн. 95 коп., індексація заробітної плати в розмірі 5767 грн.78 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 21515 грн. 50 коп., та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в розмірі 57 953грн. 56 коп. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1262,85 гривень.

Outcome: approved