Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» про стягнення заборгованості за несплату середнього заробітку, компенсації за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він 20 грудня 2013 року на підставі наказу № 3226к від 17 грудня 2013 року був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 4 розряду дільниці ремонту металургійного електрообладнання сервісного центру № 59. 06 квітня 2015 року був призваний на строкову військову службу під час особливого періоду до лав Збройних сил України та зарахований до команди № К210 згідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 06 квітня 2015 року на підставі наказу № 852к від 07 квітня 2015 року був звільнений з посади у зв`язку з призивом на військову службу в порядку п.3 ст.36 КЗпП України. З 11 листопада 2016 року він писав до відповідача листи із вимогою щодо поновлення на роботі та видати ряд документів, але 19 листопада 2016 року отримав листа, де повідомлено про поновлення його на роботі та про обов`язок приступити до роботи 19 листопада 2016 року. 19 листопада 2016 року він з`явився на роботу, однак до роботи його не допустили та рекомендовано звернутися до відділу кадрів підприємства 21 листопада 2016 року. 21 листопада 2016 року він був звільнений за власним бажанням в порядку ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 1210 від 21 листопада 2016 року. Вважає, що відповідач має перед ним заборгованість за несплату середнього заробітку за період з 22 серпня 2015 року по 04 жовтня 2016 рік в розмірі 53 235 грн. Також вважає, що відповідач має виплатити йому також компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2016 року у розмірі 4 680 грн. В порушення вимог ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України в день звільнення підприємством не був здійснений повний розрахунок належних йому сум, тому підприємство має виплатити розмір середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 5 070 грн. Також відповідачем була спричинена й моральна шкода, яку він оцінює в 30 000 грн.\~ Тому просить суд стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» на його користь заборгованість за несплату середнього заробітку за період з 22 серпня 2015 року по 04 жовтня 2015 рік у розмірі 53 235 грн.; компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2016 року по 21 листопада 2016 рік у розмірі 4 680 грн., розмір середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 5 070 грн., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник\~ підтримали позовні вимоги, посилались на обставини викладені в позові, та просили суд стягнути з відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» на його користь заборгованість за несплату середнього заробітку за період з 22 серпня 2015 року по 04 жовтня 2015 рік у розмірі 53 235 грн.; компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2016 року по 21 листопада 2016 рік у розмірі 4 680 грн., розмір середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 5 070 грн., моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. В судовому засіданні представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Дніпроважмаш» Монастирьов В.В. просив суд відмовити в задоволенні позову, посилався на обставини викладені в запереченні на позов. Зазначив суду, що\~ у період з 07 квітня 2015 року по 04 жовтня 2016 рік позивач [PERSON] не знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Дніпроважмаш», тому середній заробіток за ним не зберігся, що також не є заробітною платою. Порядок виплати компенсації встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105, за якою її дія поширюється на громадян України, які починаючи з 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, тому ніякої заборгованості відповідача перед позивачем не існує. ПАТ «Дніпроважмаш» поновлюючи позивача на роботі самостійно сплатило середній заробіток протягом дії особливого періоду, тобто за період з 06 квітня 2015 року по 21 серпня 2015 рік. Незаконного звільнення не було, протягом періоду позивач надавав заяви, що протирічили одна одній, взагалі позивач не мав наміру працювати у відповідача. Окрім цього, позивачем не надано доказів вчинення йому моральної шкоди. Суд, вислухавши позивача та представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 16 серпня 2012 року на підставі наказу № 2379 к від 13 серпня 2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання 4 розряду дільниці ремонту металургійного електрообладнання сервісного центру № 59, що вбачається з копії трудової книги. 06 квітня 2015 року позивач [PERSON] був призваний на строкову військову службу до лав Збройних сил України згідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що вбачається з військового квитка серії [NUMBER] та повістки. 06 квітня 2015 року на підставі наказу № 852к від 07 квітня 2015 року [PERSON] був звільнений з посади у зв`язку з призивом на військову службу в порядку п.3 ст.36 КЗпП України, що також вбачається з трудової книжки та не заперечується представником відповідача. Відповідно до довідки військового комісара Дніпродзержинського об`єднаного міського військового комісаріату від 17 листопада 2016 року [PERSON] був призваний з 06 квітня 2015 року на строкову військову службу під час особливого періоду до лав Збройних Сил України. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто 06.04.2015 року, підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України в редакції, яка діяла на 06 квітня 2015 року, передбачено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Частиною 3 цієї статті передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 11 червня 2015 року, були внесені зміни до п.3 ст.36 та ч.3 ст.119 КЗпП України, ч.2 обов`язок та військову службу» які стосувались саме поширення гарантій для працівників, звільнених у зв`язку з призовом на різні види військової служби, в тому числі і на строкову військову службу. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Статтею 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Із зазначеного вбачається, що законодавець чітко розмежовує строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Як видно із матеріалів справи, відповідно до повістки, військового квитка серії [NUMBER] , довідки військового комісара [PERSON] призвано на строкову військову службу до лав Збройних Сил України. Згідно до вимог ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, не припиняється державна реєстрація підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців. У разі непровадження ними підприємницької діяльності у період проведення мобілізації нарахування податків і зборів таким фізичним особам - підприємцям не здійснюється. Таким чином, станом на 06 квітня 2015 року, тобто на дату звільнення позивача, пунктом 3 ч. 1 ст.36 та ч. 3 ст.119 КЗпП України заборонено звільняти працівників призваних на військову службу. Як встановлено в судовому засіданні 21 жовтня 2016 року позивачем була подана заява про поновлення на роботі та наказом № 1204к від 16 листопада 2016 року наказ № 852к від 07 квітня 2015 року був скасований, позивача [PERSON] було поновлено на роботі, виплачений\~ середній заробіток за період з 06 квітня 2015 року по 21 серпня 2015 рік, тобто протягом дії особливого періоду. Окрім цього, 21 листопада 2016 року позивач за власним бажанням звільнений за ст.38 КЗпП України відповідно до наказу від 16 листопада 2016 року № 1210к. Порядок виплати компенсації встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та введення воєнного стану, а також працівників, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом». Як вбачається з наказу ПАТ «Дніпротяжмаш» від 16 листопада 2016 року № 1204к «Про скасування наказу про звільнення [PERSON] »\~ на підставі ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України нарахований та виплачений [PERSON] середній заробіток з часу призиву на військову службу до закінчення особливого періоду, тобто з 06 квітня 2015 року по 22 серпня 2015 року включно, що вбачається з платіжних доручень та не заперечується позивачем. Так, 15 січня 2015 року Законом України затверджено Указ Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14 січня 2015 року, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формулювань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національної безпеки держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом». Таким чином, враховуючи вимоги ст.119 КЗпП України, відповідно до якої таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за несплату середнього заробітку за період з 22 серпня 2015 року по 04 жовтня 2016 рік у розмірі 53 235 грн. відсутні. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, в судовому засіданні вини відповідача ПАТ «Дніпроважмаш» в частини невиплати позивачу [PERSON] усіх сум при його звільненні, як передбачено ст.ст.116, 117 КЗпП України, судом не встановлено, а тому підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд не вбачає. Як, встановлено в судовому засіданні, позивач звертався до відповідача неодноразово із заявами щодо поновлення його на підприємстві, але наказ про його звільнення був скасований лише 16 листопада 2016 року, хоча строк служби у нього закінчився 06 жовтня 2016 року, та повинний приступити до роботи 07 жовтня 2016 року, але за повідомленням відповідача приступив до роботи лише 19 листопада 2016 року. Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, враховуючи, що позивача було фактично поновлено на роботі лише 16 листопада 2016 року, а не з часу закінчення його служби, тому відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, останній має право на відшкодування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про заробітну плату № 426 заробітна плата [PERSON] за липень 2015 року складає 3 450 грн., за серпень 2 400 грн. та із наданого розрахунку середньочасова заробітна плата позивача становить 18,75 грн., тому за період з 04 жовтня 2016 року по 21 листопада 2016 рік, середній заробіток за час вимушеного прогулу його складає - ((11годин\~ х 18,75 грн.) х 24 діб робочі зміни). Позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. Ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, позивачем не надано суду доказів того, в чому полягають моральні страждання, які причинені зі сторони відповідача. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір в розмірі 640 грн. на користь держави. Враховуючи викладене та

Outcome: partial