Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Представництва іноземного підприємства «Медокемі Лімітед», третя особа: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних підприємств», про витребування трудової книжки, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що його трудові правовідносини з відповідачем виникли з 20.07.2016 року. 23.09.2016 року за пропозицією свого безпосереднього керівника він написав заяву про звільнення за угодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України з 23.09.2016 року. В день звільнення йому не видали трудову книжку та не провели остаточний розрахунок, а саме: не компенсували витрати згідно звітної форми про компенсацію за серпень-вересень 2016 року в сумі 760 гривень. Після звернення в офіс йому запропонували написати доручення на отримання його трудової книжки співробітником відповідача [PERSON] Він написав таке доручення згідно отриманого від [PERSON] 26.09.2016 року зразка, але трудову книжку так і не отримав. 3.10.2016 року він знову звернувся до відповідача за отриманням трудової книжки. В той же час до теперішнього часу трудова книжка йому не була повернута, у звязку з чим він не може працевлаштуватись або стати на облік в центр зайнятості. З наведених підстав просив суд задовольнити позов, витребувати у відповідача його трудову книжку, змінити дату його звільнення з посади з 23.09.2016 року на дату, якою ним буде фактично отримана трудова книжка, зобовязати відповідача виплатити йому середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу на нову дату звільнення, зобовязати виплатити компенсацію за фінансові звіти за серпень-вересень 2016 року (а.с. 1-2). В подальшому позивачем подана заява про уточнення позовних вимог згідно якої позивач просив суд стягнути на його користь середньомісячні кошти за час вимушеного прогулу в звязку з затримкою видачі трудової книжки, зобовязати відповідача змінити запис про звільнення в трудовій книжці, враховуючи день її вручення, стягнути з відповідача на його користь 2000 гривень моральної шкоди, а також витрати, повязані з виконанням його професійної діяльності, відповідно до наданих суду доказів (а.с.11). В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримав з викладених в ній підстав, а також підстав, викладених в додаткових письмових поясненнях від 10.11.2016 року (а.с. 51-53). Крім того пояснив суду, що заяву про звільнення він писав в м. Полтаві та передав її представнику компанії, яка приїхала 23.09.2016 року. Безпосередньо після написання заяви він ознайомився з проектом наказу про звільнення. Трудову книжку йому мали вислати поштою. Наполягав в судовому засіданні на тому, що його мав звільнити та видати трудову книжку саме відповідач представництво «Медокемі Лімітед», в той час як дирекція «ІНПРЕДКАДРИ» не має відношення до його трудової книжки та трудових відносин. Пізніше пояснив суду, що він не надавав згоди [PERSON] на направлення його трудової книжки поштою. Стосовно фінансових звітів, підтвердив той факт, що фінансові звіти про понесені ним витрати були здані відповідачу на наступний день після звільнення, та оскільки до звільнення йому завжди відшкодовувались витрати, вважав, що і ці витрати також мали бути йому відшкодовані в рахунок розрахунку при звільненні. Представник відповідача, а також представник третьої особи в судове засідання не зявились, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, подали до суду заяви з проханням про проведення розгляду без їх участі, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників відповідача та третьої особи на підставі наданих ними письмових пояснень. Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, згідно яких не визнав позов у звязку з тим, що 23.09.2016 року за заявою позивача був виданий наказ, згідно якого позивач був звільнений з займаної посади, крім того в наказі зазначено про необхідність проведення розрахунку за невикористану частину щорічної основної відпустки та всіх належних позивачу сум відповідно до діючого законодавства. Оскільки відповідач має статус іноземного представництва, він не здійснює самостійне ведення та зберігання трудових книжок, а передає їх для зберігання та внесення до них записів до державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних підприємств», а саме до дирекції «ІНПРЕДКАДРИ», яка є її структурним підрозділом. Того ж дня, 23.09.2016 року, підприємство електронною поштою направило лист до дирекції «ІНПРЕДКАДРИ» з проханням про звільнення [PERSON] з посади. При цьому сам текст доручення на імя [PERSON], на яке посилається позивач, доводить той факт, що йому було відомо про те, що його трудова книжка перебуває в Генеральній дирекції з обслуговування іноземних підприємств, а не у відповідача. Крім того, наскільки відповідачу відомо, 11.10.2016 року позивачем через відділення «Нової Пошти» була отримана трудова книжка. Оскільки відповідач зважаючи на свій статус не здійснює зберігання та ведення трудових книжок працівників, він не може бути належним відповідачем. Відповідач не має право вносити записи в трудові книжки, у звязку з чим позовна вимога про зобовязання внести зміни до трудової книжки також не підлягає задоволенню. Крім того, в письмових запереченнях зазначено, що діями відповідача не могла бути спричинена моральна шкода позивачеві у звязку з безпідставністю вимог. Вимога про компенсацію позивачу витрат, повязаних із виконанням професійної діяльності за серпень-вересень 2016 року не підлягає задоволенню, оскільки не підкріплена жодними фактичними даними (а.с. 15-18, 54-58). Представник третьої особи надав суду письмові пояснення, згідно яких посилався на те, що представництво «Медокемі Лімітед» не є належним відповідачем у справі. На виконання вимог [PERSON] № 58 06.10.2011 року між третьої особою та відповідачем укладений договір, відповідно до якого ДП «ГДІП» взяло на себе зобовязання з ведення та зберігання трудових книжок працівників представництва відповідача. Згідно отриманого 23.09.2016 року листа від представництва «Медокемі лімітед» дирекція «Інпредкадри» оформили звільнення [PERSON] за угодою сторін. За отриманням трудової книжки позивач в день звільнення особисто не зявився з невідомих причин, тому вона була передана на підставі доручення [PERSON] секретарю Представництва відповідача (а.с. 101-105). Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові заперечення представників відповідача та третьої особи, а також письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 20.07.2016 року між Представництвом «Медокемі Лімітед» в особі керівника представництва [PERSON], що діє на підставі довіреності, виданої компанією «Медокемі Лімітед» від 30.03.2016 року та [PERSON] укладений трудовий договір (а.с. 25-35). Також судом встановлено, що 23.09.2016 року [PERSON] подана заява на імя керівника представництва «Медокемі Лімітед» про звільнення з посади представника з реклами 23.09.2016 року за угодою сторін п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 19). Того ж дня відповідачем виданий наказ про звільнення [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та виплату йому компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки та всі належні суми відповідно до чинного законодавства. Позивач ознайомлений з текстом наказу, що підтверджується його особистим підписом, та не оспорювалось сторонами в судовому засіданні (а.с. 20). Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог суд враховує, що позивач оспорює лише своєчасність проведення з ним розрахунку при звільненні в частині відшкодування компенсації понесених ним фінансових витрат, звіти за якими він подав вже після звільнення 23.09.2016 року. В частині своєчасності проведення розрахунку з працівником по інших виплатах при звільненні, позовних вимог заявлено не було. Судом встановлено, що надана позивачем в обґрунтування позовних вимог в цій частині експрес-накладна «НОВА ПОШТА» від 29.09.2016 року не містить опису вкладення, а додані до позову друковані таблиці, які за твердженням позивача є фінансовими звітами (а.с. 12-13) не містять жодних підписів, печаток, відомостей про дату їх отримання відповідачем, а також підтверджуючих документів, у звязку з чим не є належним та допустимим доказом існування будь-яких фінансових затрат позивача, які підлягали відшкодуванню відповідачем, а також направлення та отримання відповідачем фінансових звітів з оригіналами документів, що підтверджують фінансові витрати. При цьому доводи позивача про відшкодування відповідачем фінансових витрат за аналогічними звітами спростовуються розрахунковими листами, згідно яких в період роботи в представництві «Медокемі Лімітед» відповідач отримував лише посадовий оклад, а також при звільненні компенсацію за невикористану відпустку, жодних відомостей про відшкодування понесених витрат надані суду розрахункові листи не містять (а.с. 22-24). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування понесених позивачем фінансових витрат згідно фінансових звітів задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. Крім того, судом встановлено, що згідно спільного Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження [PERSON] про порядок ведення трудових книжок працівників» (зі змінами та доповненнями) (п.2.3, 2.4) записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). [PERSON] (п.2.20) також передбачено, що трудові книжки громадян, які працюють за трудовими договорами в іноземних представництвах, у іноземних кореспондентів, співпрацівників міжнародних організацій та інших прирівняних до них іноземців на території України, зберігаються: в м. Києві - Генеральній дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв, Автономній Республіці Крим - у філіалі Генеральної дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв м. Ялти, в областях - в управліннях зовнішніх зносин та зовнішньоекономічної діяльності облдержадміністрацій або підприємствах, визначених обласними державними адміністраціями, у м. Севастополі - в міській державній адміністрації. Ці організації роблять відмітки у трудових книжках про прийняття на роботу і про звільнення з роботи відповідно до трудових договорів і довідок наймачів. Під час влаштування на роботу робиться запис: "Прийнято на посаду _______ (назва представництва компанії) в Україні" і при звільненні робиться запис: "Звільнено з роботи ____________________" із посланням на (причина звільнення) відповідні статті КЗпП України. Запис, зроблений у трудовій книжці іноземними представництвами; іноземними кореспондентами, співпрацівниками міжнародних організацій та іншими прирівняними до них іноземцями на території України є недійсний. Таким чином, враховуючи, що відповідач є представництвом іноземного підприємства, ведення трудових книжок співробітників відповідача має здійснюватись з дотриманням п.2.20 [PERSON] про порядок ведення трудових книжок працівників, що підтверджується і укладеним договором в галузі ведення кадрової роботи від 06.10.2011 року № 2592 (а.с.115-120). Судом встановлено, що після отримання заяви [PERSON] про звільнення, того ж дня 23.09.2016 року відповідач представництво «Медокемі Лімітед» направив відповідний лист третій особі державному підприємству «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних підприємств» (директору структурного підрозділу дирекції «ІНПРЕДКАДРИ») для оформлення звільнення позивача за згодою сторін згідно - п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.21). Факт направлення, а також своєчасного отримання цього листа підтверджується також змістом письмових пояснень та листів відповідача та третьої особи (а.с. 15, 21, 39-40, 101-105). У ході судового розгляду, із змісту письмових пояснень представника відповідача та представника третьої особи, а також із змісту галузевого договору від 6.10.2011 року та листування між відповідачем та третьою особою встановлено, що трудова книжка [PERSON] відповідно до вимог вищезазначеної [PERSON] зберігалася в ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (дирекція «Інпредкадри»). На виконання вимог [PERSON] відповідач направив дирекції «Інпредкадри» ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» 23.09.2016 року лист про звільнення позивача [PERSON] 23.09.2016 року, у звязку з чим суд вважає, що відповідачем зі свого боку були вчинені всі дії для забезпечення дотримання дирекцією «Інпредкадри» ДП «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв», передбаченого ч.1 ст.47 КЗпП України строку видачі трудової книжки позивачу. Крім того, судом встановлено, що за зверненням [PERSON] Головним Управлінням Держпраці у Київський області у період з 22.11.2016 року по 05.12.2016 року була проведена перевірка дотримання законодавства про працю представництвом «Медокемі Лімітед», що підтверджується копією відповідного направлення (а.с. 121). За наслідками проведеної за зверненням [PERSON] перевірки, не встановлено порушень трудового законодавства відповідачем, що підтверджується копією акту перевірки № 26-228/1425 (а.с. 72-95). В той же час суд не може прийняти як належний та допустимий доказ письмові пояснення, направлені до суду відповідачем від імені [PERSON], оскільки вказана особа не була допитана в суді у якості свідка з додержанням вимог, передбачених ст. 180-181 ЦПК України, у тому числі щодо належного встановлення особи, попередження про кримінальну відповідальність, приведення до присяги та розяснення процесуальних прав. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що доводи позовної заяви про наявність вини в діях відповідача - представництва «Медокемі Лімітед» через затримання строку видачі трудової книжки, та позовні вимоги стягнення у звязку з цим з відповідача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу є необґрунтованими у звязку з чим не підлягають задоволенню судом. Судом встановлено, що з наказом про звільнення позивач [PERSON] був ознайомлений в день звільнення під підпис (а.с. 20), в той же час за місцезнаходження роботодавця та органу, що відповідає за зберігає трудові книжки працівників відповідача - державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних підприємств», для отримання трудової книжки в день звільнення 23.09.2016 року не зявився. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням вищевикладеного судом встановлено, що особою, відповідальною за оформлення, ведення трудових книжок компанії «Медокемі Лімітед» (Республіка Кіпр), що має зареєстроване представництво в Україні, є Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв». Таким чином, відповідач по справі представництво «Медокемі Лімітед» не мав права зберігати, а відповідно й не повинен був видавати позивачу трудову книжку в день його звільнення, у звязку з чим не може нести відповідальність за затримання видачі трудової книжки та вносити до неї будь-які записи, у звязку з чим не є належним відповідачем в даній справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було розяснено їх права та обовязки, а також положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам, зокрема позивачу, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналами судових засідань, у тому числі при вирішенні питання про залучення до участі у справі Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» позивачу розяснено право заявити клопотання про залучення вказаної установи до участі у справі як у якості третьої особи, так і у якості відповідача або співвідповідача. Разом з тим жодних клопотань з цього приводу позивачем заявлено не було, більш того позивач в судовому засіданні 14.11.2016 року позивач пояснив, що він не має жодних вимог до Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (дирекція «Інпредкадри»), оскільки не перебував з ними в трудових відносинах, в судовому засіданні 20.12.2016 року також наполягав на тому, що його права порушені саме представництвом «Медокемі Лімітед». Таким чином, оскільки жодних позовних вимог до Комунального підприємства «Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв» (дирекція «Інпредкадри») повязаних з порушенням строку видачі трудової книжки, внесенням записів до трудової книжки, позивачем не заявлено, а Представництво «Медокемі Лімітед» є неналежним відповідачем у справі, в задоволенні позову [PERSON] в частині вищезазначених позовних вимог необхідно відмовити. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси,вказаний висновок висловлений в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 623цс12. Враховуючи те, що судом не встановлено порушень трудового законодавства з боку відповідача при проведенні звільнення позивача, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст. 47, 233, 235, 237-1 КЗпП України, п.2.3, 2.4, 2.10, 2.20, 2.25, 4.1, 4.2 Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження [PERSON] про порядок ведення трудових книжок працівників»,

Outcome: dismissed