Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором зобов`язання від 18.11.2010 року в розмірі 27220 грн. 53 коп., мотивуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] був прийнятий на роботу у підрозділ «Дублянська колійна машинна станція» Залізниці на підставі наказу від 30.11.2004 року № 85/ос. 08.10.2010 комісією Залізниці з розгляду заяв про надання позик за заявою [PERSON] , який на той момент працював на посаді складача поїздів 5 розряду підрозділу «Дублянська колійна машинна станція» АТ «Українська залізниця», було вирішено надати останньому безвідсоткову позику в розмірі 50 тисяч грн. терміном погашення на 15 років на медикаментозне забезпечення лікування сина, що підтверджується витягом із протоколу № 31, затвердженим начальником залізниці [PERSON] 22.10.2010 року. Зазначають, що враховуючи вищезазначене 18 листопада 2010 року між Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» в особі підрозділу «Дублянська колійна машинна станція» з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від залізниці позику в сумі 50 000 грн. на медикаментозне забезпечення лікування сина і зобов`язався до листопада 2025 року повернути позику АТ «Українська залізниця» шляхом щомісячної виплатити рівної частини коштів протягом 15 років, починаючи з листопада 2010 року до листопада 2025 року. Пунктом 2 договору позики встановлено, що кошти у сумі 277,78 грн. стягуватимуться із [PERSON] шляхом утримання із заробітної плати згідно діючого Положення про безвідсоткову позику працівникам державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця». Так чином із грудня 2010 року до липня 2016 року із заробітної плати відповідача стягувались кошти на довгострокову позику, що підтверджується розрахунками заробітної плати [PERSON] , виданими підрозділом «Дублянська колійна машинна станція» Залізниці. Вказують, що 05.07.2016 на підставі наказу про припинення трудового договору № 57/ос [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням, а відтак утримання коштів за довгострокову позику із заробітної плати відповідача стало неможливим. Отже із заробітної плати відповідача у період з грудня 2010 року до 05.07.2016 року (момент звільнення [PERSON] ) в рахунок погашення позики за договором від 18.11.2010 року АТ «Українська залізниця» було утримано кошти в сумі 22 779,47 грн., що підтверджується довідкою підрозділу «Дублянська колійна машинна станція» АТ «Українська залізниця» від 02.07.2019 року № 01-13/581 . Залишок несплаченої суми позики на момент звільнення відповідача склав 27 220, 53 грн. Звертають увагу, що в порушення вимог п. 5 договору позики, відповідно до якого, [PERSON] зобов`язався при звільненні з роботи повернути позику у повному обсязі, частина коштів в сумі 27220 грн. 53 коп. відповідачем не була відшкодована АТ «Українська залізниця». При цьому стверджують, що факт отримання відповідачем грошових коштів від позикодавця підтверджується як платіжними дорученнями банку ЛФ АБ «Експрес-Банк» (станом на сьогодні АКБ «Індустріалбанк») від 18.11.2010 року № 873, від 30.03.2011 року № 192, від 01.04.2011 року № 193, від 04.04.2011 року № 194, так і підписом позичальника, зазначеним у договорі позики від 18.11.2010 року. А тому просять задовольнити позов. Представник позивача Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" Пасс Т. В. в судовому засіданні позовні позовні вимоги підтримала з підстав, які наведені у позовній заяві, просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час та місце проведення таких був повідомлений належним чином за зареєстрованою адресою місця проживання. Від відповідача не надходило на адресу суду жодних клопотань, відзиву на позовну заяву. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Ч. 4 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання повторно без повідомлення причин, що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії наказу на прийом на роботу № 85/ос від 30.11.2004 року вбачається, що [PERSON] був прийнятий на роботу у підрозділ «Дублянська колійна машина станція» АТ «Українська залізниця». Судом встановлено, що 08.10.2010 комісією Львівської залізниці з розгляду заяв про надання позик за заявою [PERSON] , який на той момент працював на посаді складача поїздів ВП «Колійна машинна станція № 125 Дубляни» було вирішено надати останньому безвідсоткову позику в розмірі 50 тисяч грн. терміном погашення на 15 років на медикаментозне забезпечення лікування сина, що підтверджується витягом із протоколу № 31, затвердженим начальником залізниці [PERSON] 22.10.2010 року. 18.11.2010 року [PERSON] дав зобов`язання про наступне: отриману ним позику від ДТГО «Львівська залізниця» (Колійна машинна станція № 125) в сумі 50000,00 грн. терміном на 15 років зобов`язався повернути до листопада 2025 року. Позику зобов`язувався сплачувати щомісячно рівними частинами на протязі 15 років, починаючи з листопада 2010 року до листопада 2025 року по 277 грн. 78 коп. шляхом утримання із його заробітної плати згідно діючого Положення про безвідсоткову позику працівникам Львівського державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця». Зазначав, що при неслаті ним чергових платежів, зобов`язується повернути її з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. При звільненні з роботи зобов`язувався повернути позику в повному обсязі (п. 5). Наведене підтверджується договором-зобов`язання від 18 листопада 2010 року, який був укладений [PERSON] та ВП «Колійна машинна станція № 125» ДТГО «Львівська залізниця». Суд приходить до висновку, що даний договір-зобов`язання є фактично договором позики. Факт надання позики в загальній сумі 50000,00 грн. [PERSON] підтверджується копіями платіжних доручень № 873 від 18.11.2010 року на суму 10000,00 грн., № 192 від 30.03.2011 року на суму 20000,00 грн., № 193 від 10000,00 грн. на суму 10000,00 грн., № 194 від 04.04.2011 року на суму 10000,00 грн. Із грудня 2010 року до липня 2016 року із заробітної плати відповідача стягувались кошти на довгострокову позику, що підтверджується розрахунками заробітної плати [PERSON] , виданими підрозділом «Дублянська колійна машинна станція» Львівської залізниці, а також довідкою про суми погашення довгострокової позики [PERSON] згідно договору-зобов`язання від 18.11.2010 року. Загальна сума стягнутих коштів становить 22779 грн. 47 коп. Із копії наказу № 57/ос від 05.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) виробничого підрозділу «Дублянська колійна машинна станція» Регіональної філії «Львівська залізнеиця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» вбачається, що [PERSON] звільнено із посади складача поїздів 5 розряду механічного цеху за власним на підставі його заяви від 22.06.2016 року. Як наслідок залишок несплаченої суми позики на момент звільнення становить: 50000,00 грн.- 22779 грн. 47 коп.= 27220 грн. 53 коп. Суд враховує, що з пункту 5 договору-зобов`язання від 18.11.2010 року вбачається, що [PERSON] зобов`язувався при звільненні з роботи повернути позику в повному обсязі. В той же час, як стверджується стороною позивача, сума залишку позики не повернута відповідачем. Жодних доказів на спростування даних тверджень стороною відповідача на адресу суду не подано та з матеріалів справи не вбачається. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 1, 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Як встановлено вище, договір позики підтверджується укладеним договором-зобов`язанням, факт отримання відповідачем коштів підтверджується копіями платіжних доручень. Згідно укладеного договору позики (п. 5) у відповідача був обов`язок при звільненні повернути позику в повному обсязі. Однак дане зобов`язання ним не виконано. В той же час необхідно зазначити, що згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, відповідач по справі зобов`язаний був повернути грошові кошти в терміни передбачені за домовленістю сторін. А тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обгрунтовані та підлягають задоволенню. Як наслідок із відповідача [PERSON] в користь виробничого структурного підрозділу "Дублянська колійна машинна станція" регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" необхідно стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 27220 (двадцять сім тисяч двісті двадцять) грн. 53 коп. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З платіжного доручення № 1953224 від 03.07.2019 року вбачається, що позивачем при зверненні в суд із позовом до [PERSON] сплачено судовий збір в розмір 1921,00 грн. Так як суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача в повному обсязі, а тому дана з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 1921,00 грн. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" обгрунтовані та доведені матеріалами справи, доказами і тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved