Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 12000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, а також оплачувати комісії. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 року за зазначеним кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 426724,91 грн, яка складається з: 11749,95 грн - заборгованість за кредитом; 411574,96 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400 грн - заборгованість за пенею та комісією. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитним договором в розмірі 120033,72 грн, з яких: 11749,95 грн - заборгованість за кредитом; 108283,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 06.07.2011р. по 30.07.2017 р., а також понесені судові витрати - судовий збір в сумі 1921 грн.. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та суду пояснила, що вона дійсно оформлювала кредитну картку та довгий час нею користувалася, працювала, отримувала заробітну плату, сплачувала відсотки та погашала тіло кредиту, проте в 2014 році вона захворіла та не мала можливості працювати, віддала карту своєму синові для погашення кредиту, однак у зв`язку із подіями в України в 2014 році в м. Луганську відділення Приватбанку було закрито та нікуди було сплачувати платежі. Через деякий час їй зателефонували з Приватбанку та запропонували погасити тільки тіло кредиту, вона погодилася. Син перерахував 3000 грн, проте вони не були зараховані на картковий рахунок і тому більш ніякі платежі по цій картці не проводилися. В подальшому картка була втрачена. Згодна сплатити заборгованість за тілом кредиту. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що позов АТ КБ "ПриватБанк" підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.07.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 12000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних (2,5 % на місяць) за користування кредитними коштами. Вказаний договір про надання банківських послуг складається із заяви позичальника, Пам`ятки клієнта, Умов та правил (а.с. 8-9). Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно ст. 1054 ЦК України „за кредитним договором банк ... зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти". Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 31.01.2019 року за зазначеним кредитним договором утворилася заборгованість в сумі 426724,91 грн, яка складається з: 11749,95 грн - заборгованість за кредитом; 411574,96 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400 грн - заборгованість за пенею та комісією (а.с. 5-7). Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 11749,95 грн підлягають задоволенню. Пеню позивач стягнути не просить. Що стосується стягнення з відповідача частини заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 108283,77 грн, то в цій частині суд зауважує наступне. Згідно укладеного договору [PERSON] отримала картку [NUMBER] , яка має термін дії до останнього дня місяця 10/14 року, та картку [NUMBER] з терміном дії 09/16, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.89). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування, 06.07.2011 року [PERSON] було встановлено кредитний ліміт 300 грн, 06.07.2011 року змінено на 8000 грн, 21.08.2011 року змінено на 10000 грн, 04.10.2011 року змінено на 8000 грн, 25.01.2013 року змінено на 12000 грн (а.с.90). Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 23.08.2011 року заборгованість за відсотками відсутня, з 25.08.2011 року по 31.01.2019 року позивачем нараховано заборгованість за відсотками в розмірі 411574,96 грн (а.с.5-7). Позивач просить суд стягнути заборгованість по процентам за користування кредитом частково в розмірі 108283,77 грн за період з 06.07.2011 року по 30.07.2017 року. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, термін дії якого відповідає строку дії картки - до 30 вересня 2016 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 30 вересня 2016 відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 жовтня 2016 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. У відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року № 14-10цс/18 Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12). Згідно ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, нарахованих за період з 01.10.2016 року по 30.07.2017 року в розмірі 54778,73 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до частин першої-четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил передбачено право банку проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта. Згідно з пунктом 1.1.3.1.9 Умов та правил банк зобов`язаний не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати позичальнику виписку про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операції по картрахунках. При підключенні позичальника до системи INTERNET-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключенні клієнта до комплексу Mobail-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунка шляхом використання функції SMS-повідомлень. Обов`язком клієнта відповідно до пункту 1.1.2.3 Умов та правил є отримання виписки про стан картрахунків і про проведені операції за картрахунками. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Судом встановлено, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано достатніх доказів в розумінні вимог ст. 80 ЦПК України на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати [PERSON] про зміну відсоткової ставки з 30 % - до 34,8 %, починаючи з 01 вересня 2014 року, та з 34,8 % до 43,2 % з 01.04.2015 року. Роблячи такий висновок, суд бере до уваги, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору та вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (Постанова ВСУ від 30.11.2016 р. №6-823цс16). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справах «Проніна проти України», «Серявін та інші проти України» Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. Таким чином, з усталеної практики Європейського суду з прав та людини випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналізуючи умови кредитного договору у сукупності із неналежним повідомленням відповідача про зміну Банком відсоткової ставки за користування кредитними коштами в односторонньому порядку, суд вважає встановленим, що відсотки за користування кредитом з 01.09.2014 слід вважати у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 25.08.2011 року по 31.08.2014 року складає 1835,37 грн. За період з 01.09.2014 року по 30.09.2016 року заборгованість по процентам підлягає перерахунку у розмірі 30% річних і складає: 11749,95 грн (заборгованість за кредитом) х 30 (відсоткова ставка) : 100 : 365 (кількість календарних днів на рік згідно п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою) х 761 (кількість днів з 01.09.2014 року до 30.09.2016 року) = 7349,35 грн. Таким чином, заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30.09.2016р. складає 9184,72 грн (1835,37 грн заборгованість за період з 25.08.2011 року по 31.08.2014 року + 7349,35 грн за період з 01.09.2014 по 30.09.2016р.). Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] за період з 01.09.2014 року по 30.09.2016 року в рахунок погашення заборгованості за відсотками сплатила 2369,87 грн, отже заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30.09.2016р., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 6814,85 грн (9184,72 грн заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30.09.2016р. - 2369,87 грн сплачені відповідачкою). З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в сумі 18567,80 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 297,10 грн - понесені витрати на судовий збір, сплачені останнім при подачі позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial