Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтковського В.С. про визнання недійсним договору, скасування запису в державному реєстрі та скасування запису про обтяження, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року задоволено частково позов [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про визнання дій протиправними та скасування рішення. Так, судовим рішенням було визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2015 року щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на квартиру [ADDRESS] . Після отримання даного рішення позивачка [PERSON] звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.10.2018 року для проведення державної реєстрації права власності на квартиру. Однак рішенням державного реєстратора від 17.10.2018 року позивачці було відмовлено у державній реєстрації права власності на вищезазначену квартиру, у зв`язку із встановленням наявних зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2018 року право власності на дану квартиру було скасовано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна позивачці [PERSON] стало відомо, що 07.04.2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Войтковським В.С. здійснено державну реєстрацію договору іпотеки, серія та номер: 1094, 1095, виданий 07.04.2016 року. Іпотекодержателем за вказаним договором є третя особа РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД (країна реєстрації Кіпр), а іпотекодавцем є відповідач - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс». На час прийняття рішення все майно позивачки [PERSON] знаходилося під арештом. 07.04.2016 року приватним нотаріусом Войтковським В.С. було здійснено державну договору іпотеки, згідно з яким було накладено заборону на нерухоме майно, що належало ТОВ «ФК «Вектор плюс», за РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД, яке оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про іпотеку. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 1094,1095 від 07.04.2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку № 14071129 від 07.04.2016 року про державну реєстрацію іпотеки, що оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження № 14071129 від 07.04.2016 року про заборону на нерухоме майно, що оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29156063 від 07.04.2016 року, приватним нотаріусом Войтковським В.С., підстава обтяження договір іпотеки,серія та номер 1094,1095 від 07.04.2016 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2018 року відкрито провадження у справі. 22.01.2019 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Закон України «Про іпотеку» не містить заборон на реєстрацію обтяжень нерухомого майна. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не застосовується у разі державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно. Для відповідача є незрозумілим, яке саме право позивачки порушено та яким чином заявлені позовні вимоги дозволять поновити її порушені права. На підставі викладеного представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор плюс» просить у задоволенні позову відмовити. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» - у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтковський В.С. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача ТОВ «ФК «Вектор плюс», вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про визнання дій протиправними та скасування рішення. Так, судовим рішенням визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2015 року щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на квартиру [ADDRESS] . Судовим рішенням встановлено, що між позивачкою [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», був укладений кредитний договір, в забезпечення якого укладений Іпотечний договір, за яким в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] , що належить позивачці на праві власності. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва з позивачки [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто з заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 1699445, 21 грн. Постановою державного виконавця було накладено арешт на все майно позивача в рамках виконання вказаного рішення суду. 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ "ФК" Вектор Плюс" укладений договір факторингу та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до яких ТОВ "ФК "Вектор Плюс" отримав право вимоги, у тому числі й за договором іпотеки від 15.05.2008 р., укладеним між позивачем та ПАТ «Сведбанк». 12.09.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Вектор Плюс», що оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24377845 від 12.09.2015 р. 11.10.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.10.2018 року, для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно за № 43528436 від 17.10.2018 року позивачці було відмовлено у державній реєстрації права власності на вищезазначену квартиру, у зв`язку із встановленням наявних зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.10.2018 року право власності на дану квартиру було скасовано. Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивачці [PERSON] стало відомо, що 07.04.2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Войтковським В.С. здійснено державну реєстрацію договору іпотеки, серія та номер: 1094, 1095. Іпотекодержателем за вказаним договором є третя особа РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД (країна реєстрації Кіпр), а іпотекодавцем є відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс». У своїх позовних вимогах позивачка просить суд визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 1094,1095 від 07.04.2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку № 14071129 від 07.04.2016 року про державну реєстрацію іпотеки, що оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження № 14071129 від 07.04.2016 року про заборону на нерухоме майно, що оформлено рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29156063 від 07.04.2016 року, приватним нотаріусом Войтковським В.С., підстава обтяження договір іпотеки, серія та номер 1094,1095 від 07.04.2016 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на час прийняття даного рішення все майно позивачки знаходилося під арештом, однак, незважаючи на дану обставину, 07.04.2016 року приватним нотаріусом Войтковським В.С. було здійснено державну реєстрацію договору іпотеки, згідно з яким накладено заборону на нерухоме майно, що належало ТОВ «ФК «Вектор плюс», за РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД, оформлене рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис про іпотеку, що, на думку позивачки, є підставою для скасування відповідних записів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про іпотеку, а також з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження. Вирішуючи вимоги позивачки, суд враховує наступні вимоги закону. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Положенням ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно (п. 4 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання права власності на предмет іпотеки, на підставі якого з Державного реєстру іпотеки виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це свідчить про те, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положеннями статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. З наведених позивачкою підстав для визнання недійсним договору іпотеки, а також скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про іпотеку про державну реєстрацію іпотеки та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження про заборону на нерухоме майно, не вбачається, у чому саме полягає порушення прав позивачки, що підлягає захисту. Той факт, що приватним нотаріусом здійснено державну реєстрацію договору іпотеки, згідно з яким було накладено заборону на нерухоме майно, що належало ТОВ «ФК «Вектор плюс», за РІНГБЕЛЛ ЛІМІТЕД, не є підставою для його скасування. Крім того, позивачкою [PERSON] не було надано доказів на підтвердження свого права власності на квартиру [ADDRESS] , а також не надано договір Іпотеки, який вона просить суд визнати недійсним, що позбавляє суд можливості повно та всебічно дослідити всі обставини справи. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не підтверджено в установленому законом порядку належними правовстановлюючими документами її право власності на квартиру, тобто не доведено, що вона на даний час є єдиною власницею квартири і має право на вчинення будь-яких дій. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позову, а тому вони є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed