Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] (Радянська) в м. Рубіжному Луганської області, де зареєстровані її чоловік та сини відповідачі по справі, які з 2011 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 9 в будинку № 46 по вул. Героїв Чорнобиля (Радянська) в м. Рубіжному Луганської області. В судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідачі не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Представник третьої особи до судового засідання не зявилася, надала до суду пояснення, в яких проти задоволення позову не заперечувала та заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1 та ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 22.11.2018\~року згідно\~ч.\~1\~ст.\~281\~ЦПК України\~постановлено ухвалу\~про заочний\~розгляд справи. \~Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов\~підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (Радянська), 46, кв. 9, що підтверджується копією паспорту (а.с.5-6). [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [INFO] (Радянська), 46, кв. 9, що підтверджується копією паспорту, тимчасовою посвідкою на постійне проживання серія ЛГ ІГ № 21943, свідоцтвом про народження від 18.11.2011 року, актовий запис № 309, серія І-ЕД № 388555, довідкою про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 03.09.2018 року, виданою Центрам надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 03.09.2018 року за № 17965 та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 24.09.2018 року (а.с.7-9, 11, 18-19). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.10.1996 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2728 та реєстраційного надпису на документі про право приватної власності, записаному в реєстрову книгу під № 41 доп. стор 505 від 31.10.1996 року, квартира [ADDRESS]\~(Радянська) в м.\~Рубіжному Луганської\~областіналежить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.10). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 10.09.2018 року за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Героїв Чорнобиля (Радянська), 46 кв. 9 встановлено, що за вказаною адресою [PERSON] [PERSON] та [PERSON], з листопада 2011 року не проживають (а.с.12). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею\~41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~"Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.\~\~\~ За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до\~ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, суд вважає, що факт не проживання неповнолітнього [PERSON], в будинку позивача, за місцем реєстрації його матері свідчить про те, що він самостійно визначився із своїм місцем проживання в іншому місці. За матеріалами справи підтверджено, що відповідачі, які є членами сімї позивача, зареєстровані в квартирі, що належить їй на праві приватної власності, не є співвласниками майна, відсутні понад один рік без поважних причин, не бажають знятися з реєстрації в добровільному порядку, що порушує права власника житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. \~ \~ \~ \~ Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, вул. Героїв Чорнобиля (Радянська), 46, кв. 9, підлягають задоволенню.

Outcome: approved