Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] здійснено на території Крюківщинської сільської ради будівництво житлового будинку в [ADDRESS] (декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована 30.04.2014, реєстраційний номер - № КС142141200485), загальна площа об`єкта будівництва - 429, 3 м2. На виконання рішення сільської ради ними було направлено на адресу [PERSON] проект договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури с. Крюківщина. Але відповідач відповідь не надав, договір не підписав. Вказали, що приписами статті 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено обов`язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному цим Законом та деталізованому актом органу місцевого самоврядування. Такий договір має бути укладеним в обов`язковому порядку, в межах строку, встановленого ч. 9 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності. Не укладення договору свідчить про недотримання вимог законодавства і має наслідком порушення прав та інтересів позивача. Просили суд визнати договір №9ДФІ про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина між виконавчим комітетом Крюківщинської сільської ради та гр. [PERSON] укладеним, у запропонованій редакції. Під час судового засідання представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача під час судового засідання заперечував щодо задоволення позову. Було подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 40 якого встановлено обов`язок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначено механізм його реалізації. За приписами частини другої зазначеної статті ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч. З ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»). В силу вимог ч. 5 цієї статті ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. В силу положень частини першої статті 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №11 від 16 вересня 2011 року затверджено Порядок визначення розміру пайової участі (внеску) замовників будівництва, його залучення та використання на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина; затверджено Типовий договір про пайову участь (внесок) замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина; встановлені розміри пайової участі замовника. Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №10 від 07 липня 2016 року затверджено норматив для одиниці створеної потужності об`єктів будівництва с. Крюківщина в розмірі 4500 грн. в рахунку на 1 кв.м загальної площі будівництва. 30 квітня 2014 року зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована (реєстраційний номер - №ІУ 142141200485), відповідно до якої [PERSON] на території Крюківщинської сільської ради здійснила будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] , загальна площа об`єкта будівництва - 429,3 м2. Рішенням Крюківщинської сільської ради № 2/16 від 29 травня 2014 року [PERSON] залучено до пайової участі, шляхом укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. Крім того матеріали справи містять рішенням Крюківщинської сільської ради № 2/2 від 27 липня 2017 року, відповідно до якого [PERSON] залучено до пайової шляхом укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. Визначено [PERSON] за будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] , загальною площею об`єкта будівництва - 429,3 кв. м, величину пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в розмірі 77 724 грн. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту [PERSON] сплатити в місячний термін з дати підписання договору пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За приписами п. З розділу «Порядок залучення коштів замовників» Порядку замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом договорів про пайову участь. В силу вимог статті 144 Конституції України та статті 73 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Таким чином, приписами статті 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено обов`язок замовника будівництва прийняти пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який реалізується шляхом укладення відповідного договору в порядку, визначеному цим Законом та деталізованому актом органу місцевого самоврядування. На виконання листа Державної фінансової інспекції в Київській області щодо усунення виявлених порушень, рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради «Про залучення [PERSON] до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури села Крюківщина» №2/2 від 27 липня 2017 року, ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 641 Цивільного кодексу України позивач направив відповідачеві оферту від 02 серпня 2017 року, а саме проект договору № 9 ДФІ (2 примірники) про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. У листі також було зазначено, що договір необхідно підписати і повернути на адресу позивача протягом трьох робочих днів. Разом з тим доказів отримання відповідачем вказаних договорів суду надано не було. Слід також зазначити також зазначити, зо вищезазначеному рішенню від 27 липня 2017 року про залучення [PERSON] до пайової участі передувало рішення сільської ради від 29 травня 2014 року. Яким гр. [PERSON] було раніше залучено до пайової участі. Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлюються Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною 4 цієї статті, перелік яких є вичерпним. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати 10 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Порядок, затверджений рішенням Крюківщинської сільської ради № 11 від 16 вересня 2011 року, покладає на замовника будівництва обов`язок звернутися із заявою до сільської ради про укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. У розділі ІІ Порядку встановлено, що замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування в населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури c. Крюківщина, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та цим Порядком. Пайова участь (внесок) полягає у відрахуванні замовником до сільського бюджету коштів для забезпечення створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури c. Крюківщина. Пайовий внесок сплачується замовником будівництва на підставі відповідного договору, укладеного між ним та виконкомом сільської ради та з врахуванням норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Розмір коштів, які замовник повинен перерахувати на пайову участь на підставі договору, встановлюється в межах визначеного відсотку від загальної кошторисної вартості будівництва, а саме 4 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею понад 300 кв. м, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації сільською радою при зверненні замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість об`єкта будівництва, з техніко-економічними показниками. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на замовника забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті покладено зобов`язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов`язковим. Водночас Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (частина четверта статті 40) встановлено вичерпний перелік об`єктів, у разі будівництва яких замовник не залучається до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Аналогічні положення закріплено й у Порядку, частина 5 розділу І якого не передбачає винятку щодо звільнення відповідача як замовника будівництва від обов`язку пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Як вбачається з матеріалів справи, пропозицій про прийняття або неприйняття умов договору про пайову участь від [PERSON] позивачеві не надійшло. Так, ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України. Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. У той же час статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин пайової участі у сфері містобудівної діяльності здійснюються виключно на договірних засадах. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок замовника на укладення договору, а форма та зміст (умови) типового договору затверджені рішенням Крюківщинської сільської ради. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що право позивача порушено зволіканням [PERSON] укласти договір, обов`язковість якого встановлена нормативно-правовим актом, та відповідно вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. За положенням процесуального законодавства, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Незважаючи на те, що серед способів захисту, передбачених статтею 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом визнання відповідного договору укладеним, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Разом з тим, слід звернути увагу на рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 травня 2014 року № 2/16, яким залучено гр.. [PERSON] до пайової участі, шляхом укладення договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури с. Крюківщина. Вказаним рішенням було встановлено, що заявник - [PERSON] 28.05.2014 року звернулася з питанням про присвоєння адреси індивідуальному житловому будинку загальною площею 429,3 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці по [ADDRESS] . Разом з тим заявник не взяла участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Отже, суд приходить до висновку, що позивачу про порушення свого права стало відомо 29 травня.2014 року під час прийняття рішення № 2/16 про відмову гр. [PERSON] в присвоєнні адреси житловому будинку та залучення гр.. [PERSON] до пайової участі, а до суду з даним позовом він звернувся лише 22.08.2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed