Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 1984 року по теперішній час фактично проживає та зареєстрований у будинку [ADDRESS] . Вселення та проживання відбулось за згодою власника - [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя власниці будь-яких договорів позивач не уклав. Після її смерті ніхто документи на будинок не оформив та у спадщину не вступив. Після смерті [PERSON] позивач продовжив відкрито проживати у будинку, як і до 2002 року. Реєстрація позивача у будинку та фактичне проживання не змінювалося з 1984 року по теперішній час, також за цей час позивач самостійно сплачував всі комунальні послуги, укладав із комунальними підприємствами договори на обслуговування будинку. Весь час в будинку позивач проживав один, фактично відкрито володів, розпоряджався та користувався житловим будинком, претензій до нього ніхто не пред`являв, прав інших осіб не порушував. Посилаючись на положення ст.344 ЦК України, просив визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не прибув, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, а також представив відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у позовних вимогах. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що наявні підстави для задоволення позовної заяви. Встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 13 листопада 1984 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортними даними позивача, домовою книгою на житловий будинок, актом про фактичне проживання від 11 лютого 2021 року, складного головою КСН «Річний», а також офіційною довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.02.2021 року, виданою Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради. Разом із позивачем в будинку також була зареєстрована його дружина [PERSON] , яка [INFO] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.05.2015 року, а також записами в домовій книзі на житловий будинок. Інших осіб, які б з 1984 року були зареєстровані та проживали в спірному будинку разом із позивачем, встановлено не було, що також підтверджується довідкою із Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 26.08.2021 року. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право не зареєстрований та відомості про власників відсутні. Згідно з витребуваною з ККП «Міське бюро технічної інвентаризації -Маріупольська нерухомість» інвентарної справою на будинок встановлено, що вказаний будинок, з усіма належними до нього надвірними прибудовами, житловою площею 13,4 кв.м., на праві власності належить [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування від 01 квітня 1975 року. Також з матеріалів інвентарної справи видно, що в червні 1987 року позивач [PERSON] звертався до БТІ із замовленням виконати технічне обстеження його будинку та сплачував отримані послуги. Після чого було техніком було виконано технічний опис будинку та експлікацію внутрішній площ домоволодіння, згідно з якою загальна площа будинку становить 37,4 кв.м., а житлова - 13,4 кв.м. Згідно з відомостями, наданими з Кальміуського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського районі Донецької області від 16.09.2021 року, та актовим записом про смерть №197 від 04.02.2002 року, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Після її смерті спадкова справа не заводилась та свідоцтва про право на спадщину нікому не видавались, що підтверджується листом з Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 21.10.2021 року та долученою Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.10.2021 року. Згідно з договором від 26 травня 2014 року позивач, в якості споживача, укладав договір із ВАТ «Донецькобленерго» та з КП «Комунальник» на постачання житлово-комунальних послуг різного предмету, а також сплачував відповідні послуги за вказаний період. Отже вказані письмові докази в своїй сукупності свідчать про те, що позивач разом із своєю покійною дружиною, починаючи з 1984 року, відкрито та безперервно був зареєстрований, фактично проживав та користувалася нерухомим майном - домоволодінням [ADDRESS] , ніс відповідні витрати по його утриманню та догляду, укладав договори на обслуговування з житлово-комунальними підприємствами. При цьому інших осіб в будинку з 1984 року не зареєстровано, а офіційний власник будинку, з дозволу якого позивач з 1984 року зареєстрований та проживає в будинку, - [PERSON] померла [INFO] , спадкова справа не заводилась та будь-яких спадкоємців, чиї б майнові права могли бути порушені, судом не встановлено. Надаючи правову оцінку вказаним обставинам та спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема вст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови Пленуму ВССУ). На думку суду аналогічне положення застосовується до випадків померлого власника нерухомого майна та відсутності законних спадкоємців, які б у встановленому законом порядку прийняли спадщину. В ході судового розгляду встановлено, що попередній власник - [PERSON] померла ще в 2002 року та інших спадкоємців, які прийняли спадщину судом не виявлено. Водночас з 1984 позивач та його покійна дружина були постійно зареєстровані, проживали та відкрито користувалися вказаним будинок, сплачували всі комунальні послуги, укладали щодо будинку договори, доглядали за ним, несли всі витрати по його утриманню. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач добросовісно заволодів спірним будинком у 1984 році, був офіційно зареєстрований та фактично проживав в будинку, ніс всі витрати по його утриманню, звертався до БТІ, укладав договори. Володіння позивачем будинком визнається судом відкритим, тому що [PERSON] не приховував факт знаходження спірного майна в його володінні, представив наявні договори та квитанції, відомості з БТІ від 1987 року про його замовлення на технічну інвентаризацію будинку, де він відкрито проживав, що підтверджує факт добросовісного користування нерухомим майном. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком 36 років, постійно проживає у ньому, опікується ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується домоволодінням [ADDRESS] , більше 35 років підряд. Враховуючи викладене за позивачем може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України. На підставі зазначеного, суд визнає за позивачем право приватної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 37,4 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м.

Outcome: approved