Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Слов`янська міська рада Донецької області звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що до Слов`янської міської ради Донецької області надійшов Лист від Обласного Комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» виробнича одиниця «Слов`янськтепломережа» від 29 липня 2019 року № 09/2460 щодо не проживання громадян за місцем реєстрації та накопичення боргу за комунальні послуги по [ADDRESS] . Нерухоме майно - будівля гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом комунальної власності Територіальної громади м. Слов`янська, що підтверджується Рішенням Слов`янської міської ради від 14 квітня 2004 року №18-ХУІ-24 «Про прийняття майна, що знаходилося на балансі ГЖКП «Жилсервис» з державної до комунальної власності Територіальної громади». Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 23.04.2008 № 329 КП "ЖЕК №6" визначено балансоутримувачем комунальної власності Територіальної громади м. Слов`янська - гуртожитку по [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 29 травня 2019 року № 1267 гуртожиток по [ADDRESS] було передано з балансу Комунального підприємства Слов`янської міської ради "ЖЕК № 6" на баланс Управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської ради. Договір найму житлового приміщення між управлінням ЖКГ та наймачем кімнати [ADDRESS] , за період з 01 червня 2019 року не укладався, що підтверджується Листом управління ЖКГ від 26 червня 2020 № 01-11/1052. Комісією, створеною Наказом начальника Управління житлово- комунального господарства Слов`янської міської ради від 16.08.2019 № 85, було складено Акти про фактичне місце проживання/не проживання особи в жилому приміщені гуртожитку комунальної власності Територіальної громади м. Слов`янськ від 14 серпня 2019 року, 12 лютого 2020 року, 26 травня 2020 року, якими встановлено факт не проживання [PERSON] , [INFO] у кімнаті [ADDRESS] . Зі слів сусідів, мешканець [PERSON] тривалий час не проживає та відсутній з 2013 року. Відповідно до всіх вищевказаних актів гр. [PERSON] за даною адресою не проживає більше 3-х років, його місце проживання не відомо. Згідно Довідки Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради від 26 травня 2020 №22-15/2225 відповідно до відомостей, що містяться в Реєстрі територіальної громади м. Слов`янська, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, до теперішнього часу накопичилась заборгованість зі сплати комунальних послуг. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ніким відповідачу не чинились. Статтею 71 Житлового Кодексу Української РСР визначено випадки збереження жилого приміщений за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вважає, що в даному випадку у відповідача відсутні підстави для збереження житлового приміщення - кімнати [ADDRESS] . Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно для зняття з реєстраційного обліку за його останнім місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на положення ст. ст. 319, 321 ЦК України, ст. ст.71, 72 ЖК України, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 18 листопада 2020 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідача [PERSON] було розміщене 06 листопада 2020 року, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Слов`янської міської ради Донецької області до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13,41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. За змістом ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому. Такого правового Висновку дійшов Верховний Суд 10 квітня 2019 року у справі № 459/1238/16-ц). Таким чином, саме Слов`янська міська рада Донецької області, яка згідно з Конституцією та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом міських територіальних громад, має право звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки відповідно до Рішення Слов`янської міської ради від 14 квітня 2004 року №18-ХУІ-24 «Про прийняття майна, що знаходилося на балансі ГЖКП «Жилсервис» з державної до комунальної власності Територіальної громади» прийняла гуртожиток [ADDRESS] у комунальну власність територіальної громади. Суд виходить з вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З Довідки Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради від 26 травня 2020 №22-15/2225, вбачається, що відповідно до відомостей, що містяться в Реєстрі Територіальної громади м. Слов`янська, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). З повідомлення Управління житлово - комунального господарства Слов`янської міської ради Донецької області № 01-11/1052 від 26 червня 2020 року вбачається, що Договір найму житлового приміщення між Управлінням житлово - комунального господарства та наймачем кімнати № [NUMBER] гуртожитку по [ADDRESS] , за період з 01 червня 2019 року не укладався (а.с. 26). Стаття 71 ЖК України УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Обґрунтовуючи підстави позову Слов`янська міська рада Донецької області посилалась на норми ст. 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України , зазначає, що відповідач [PERSON] у вказаному житловому приміщенні тривалий час не проживає без поважних причин, комунальні платежі не сплачує, договір найму не укладає, тому позивач, як власник житлового приміщення має право на усунення перешкод в користуванні ним шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] . Відповідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (з відповідними змінами) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надає Акти про фактичне місце проживання/не проживання особи в жилому приміщені гуртожитку комунальної власності Територіальної громади м. Слов`янськ від 14 серпня 2019 року, 12 лютого 2020 року, 26 травня 2020 року, які складені Комісією Управління житлово - комунального господарства, створеною Наказом начальника управління житлово- комунального господарства Слов`янської міської ради від 16.08.2019 № 85, якими встановлено факт не проживання [PERSON] , [INFO] у кімнаті [ADDRESS] . Зі слів сусідів, мешканець [PERSON] тривалий час не проживає та відсутній з 2013 року (а.с. 13-20-21 , 23, 24, 25). Суд приймає до уваги інформацію, яка викладена в Актах про фактичне місце проживання/не проживання особи в жилому приміщені гуртожитку комунальної власності Територіальної громади м. Слов`янськ від 14 серпня 2019 року, 12 лютого 2020 року, 26 травня 2020 року, складених Комісією управління житлово - комунального господарства, однак вважає належним зазначити, що для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням одних лише актів, які складені зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] , яка є мешканкою кімнати № [NUMBER] , про не проживання [PERSON] з 2013 року у кімнаті [ADDRESS] , недостатньо. Крім того, Комісією не була досліджена кімната, якою в гуртожитку користується [PERSON] , не досліджено чи зберігає в ній [PERSON] свої особисті речі, чи є дана кімната порожньою, не з`ясовано поважні причини відсутності [PERSON] в гуртожитку, оскільки сама по собі його відсутність у кімнаті гуртожитку понад 6 місяців, без з`ясування причин такої відсутності, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла, оскільки переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб це було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Посилання позивача на те, що відповідач не уклав договір найму, має заборгованість зі сплати комунальних послуг, а отже має бути позбавлений права користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки позивач вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 6 ЦК України шляхом зобов`язання укласти договір на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії або шляхом стягнення недоплачених сум за користування фактично наданими комунальними послугами. Саме такі способи захисту права позивача відповідають принципу пропорційності. Відмова від укладення договору найму на житлове приміщення, а також несплата комунальних послуг, послуг з утримання будинку та прибудинкової території, як підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не передбачені ЖК Української РСР та ЦК України. Аналізуючи встановлені обставини по справі і надані докази по справі, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Слов`янської міської ради Донецької області до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки позивачем, крім Актів про не проживання особи у гуртожитку, які були складені Комісією зі слів сусідів по гуртожитку, не була досліджена кімната, якою в гуртожитку користується [PERSON] , не досліджено чи зберігає в ній [PERSON] свої особисті речі, чи є дана кімната порожньою, не з`ясовано поважні причини відсутності [PERSON] в гуртожитку, оскільки сама по собі його відсутність у кімнаті гуртожитку понад 6 місяців, без з`ясування причин такої відсутності, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed