Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до інтернет-видання «Варіанти», [PERSON], [PERSON] про спростування недостовірної інформації. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що [INFO] відповідачем через мережу інтернет, на веб-сайті інтернет-видання «Варіанти» було опубліковано статтю із назвою «[INFO]». Зокрема у вказаний спосіб була доведена наступна інформація: «Правий сектор - це завжди руки, ноги і маски. З обличчям, в репертуарі їх театру,пощастило лише [PERSON]. Якби [PERSON] жив у цей буремний час, то він би точно написав, що єдиним справжнім правосєком є [PERSON]. Бо [PERSON] справді заканало з обличчям». «Окрім місцевих (єсєнінських) рис, на які ведуться місцеві баби, його ще сподобило бути схожим на легендарного капітана римської Роми та останнього імператора Риму - [PERSON]». «Тут би [PERSON] фамілії варто було підметушитись з пошуками родичів у сонячній Італії, бо ще й досі живі історії про спорідненість етрусків та українців навколо сакрального борщу. І поки близькі [PERSON] метушаться пошуками його далеких родичів, то сам [PERSON] міг би придумати якесь болюче покарання за дискредитацію обличчя [PERSON] (яке є українською реплікою обличчя [PERSON], останнього імператора Риму) для усіх ввірених йому правосєків, які вчора штурмували Львівський прес-клуб. На Львівщині у Правого сектору (окрім того, який воює на фронті) особливо погана репутація». «Правий сектор завжди був на Галичині розплідником чогось нестабільного, допотопного і відсталого, а дурнувата звичка приходити на всі пресухи камуфляжним стадом так лишилась незнищенною». «Авторитарний табун Правого сектору ще якось можна було зрозуміти в контексті сексистських сміхуйочків [PERSON], але [PERSON] жорстоко анафему вали, його шанси зазахнути на авторитарний бенд партії просто нулячі, а Правий сектор й далі ходить отарою камуфляжних вуйків, які ніби чогось боїться чи їм щось загрожує у мирному Львові». «Правий сектор зірвав прес-конференцію Правого сектору у Прес-клубі». «Правий сектор наштампував журналістські посвідчення малолітнім соскам та неадекватам, хоча найбільше [PERSON] і його компанія бійців невидимого фронту злякалась керівника місцевого Правого сектору [PERSON]». « І тут дещо незрозуміло чого вони так злякалися, бо [PERSON] зайшов у Прес-клуб у сонцезахисних окулярах, а це вже смішно. Сонцезахисних окулярів у приміщенні цураються некомільфом усі спільноти: від геїв і до хіпстерів. Навіть львівська гопота вже так не ходить». «[PERSON] піжониться у своїх окулярах, ніби він мачо. Але він не мачо і навіть не Кобра». Може [PERSON] ексцентричний геній? Але він не ексцентрик і точно не геній. Може [PERSON] жиган? Але жиган би так не палився. У такому іміджі провосєк [PERSON] більше схожий на фраєрка, руссо турісто». «У більшості з них якась дивна моторика рук, їм чешиться аж хочеться охороняти якісь приміщення, двері чи отвори». «Усі ці тупі маніпуляції та розводи Львів вже бачив на Марсовому полі, де [PERSON] у чистому полі, невідомо кому, кричав: Хто тут самий смілий, (далі за текстом нецензурна лайка)! Постановка з кричанням в постоту стала традицією для Свободи (тут ще можна згадати [PERSON] біля готелю Україна»). «Історія пришвидшилась і біля Прес-клубу за якісь півтори години модна було побачити усю хронологію патріотичних маразмів Львова від Марсового поля і до рейкової ночі гніву. Усе традиційно: баби - істерять, школота - рже табунами, соски кінчають від мінімальної видимості влади». «Поки Білосніжка істерить і хоче, то її гноми - не можуть і тому шараться поміж сірих силуетів якогось проекту на проспекті Шевченка». «Якби не домовленості та безкарності, то крутити б зараз [PERSON] (з таким рівнем бакланення опонента) хвости бичкам десь на святій Турківщині». «Уся анонімна шкота стадним реготанням реготить зі свого правосекторного побратима за таке мимовільне опускання на рівень бабської істоти, а той десь там під балаклавою розводить руками від безсилля і червоніє». «Усе правосекторне стадно охоплює і довго не відпускає яєчна істерія. Щось подібне можна було періодично спостерігати в УКУ, коли на подібний сміх пробивало черниць з надмірним і тривалим стриманням авраамового лона». «Коли на сцені з'являється керівничка ГО «Правий сектор-Захід» [PERSON], то увесь цей кар'єризм перетворюється на порноверсію Білосніжки та 7 гномів». «Вона дико та примітивно істерить пафоснимм заявами та свято переконана у своїй безкарності. Нарікає на порушення свободи слова сосок-журналісток Правого сектору та мерзне у своїх капронках. Чутки, що так часто блукають на цій хаотичній території, називають її коханкою [PERSON]». Позивач вважає, що автор вищезазначених статей незважаючи на журналістську етику, мораль, в брутальний, образливий та принизливий спосіб безпідставно поливає брудом позивача. Автором статті, що містить недостовірну інформацію, є головний редактор інтернет-видання «Варіанти» [PERSON] Засновником та керівником ТОВ «Варіанти Львів» є [PERSON] Вказані особи є суб'єктами поширення недостовірної інформації, що завдає шкоди репутації ГО «Правий сектор-Захід» і відповідальними за її достовірність. Просить суд визнати недостовірною інформацію, поширену інтернет-виданням «Варіанти» та такою, що порушує право позивача на недоторканість ділової репутації; зобов'язати відповідачів спростувати поширену ними недостовірну інформацію у спосіб, яким недостовірна інформація була поширена; зобов'язати відповідачів видалити вказану в цій заяві статтю з веб-сайту http://www.varianty.net та судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав аналогічні пояснення викладенні у позові. Просить позов звдовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та, надавши посьмові заперечення, пояснив, що в статті «[INFO]», розміщеній на сайті «Варіанти» немає жодного звернення прямого чи опосередкованого до ГО «Правий сектор-Захід». Так само, стаття не містить будь-якої характеристики діяльності, образ чи/або недостовірної інформації про позивача. А також, позивачем не наведено доказів взаємозв'язку подій, висвітлених у статті та ГО «Правий сектор-Захід». Вважає позовну заяву необґрунтованою. Просить відмовити в задоволенні позову. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились без поважних причин. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію громадського об'єднання як громадської організації чи громадської спілки від 16.04.2014 року зареєстрована Громадська організація «Правий сектор - Захід» (а.с.7). Остання згідно з випискою з ЄДР є юридичною особою, від імені якої має право вчиняти юридичні дії [PERSON] [INFO] інтернет-виданням «Варіанти» було опубліковано статтю із назвою «[INFO]» (а.с.8-17) з наступною інформацією, яку позивач просить спростувати; «Правий сектор - це завжди руки, ноги і маски. З обличчям, в репертуарі їх театру,пощастило лише [PERSON]. Якби [PERSON] жив у цей буремний час, то він би точно написав, що єдиним справжнім правосєком є [PERSON]. Бо [PERSON] справді заканало з обличчям». «Окрім місцевих (єсєнінських) рис, на які ведуться місцеві баби, його ще сподобило бути схожим на легендарного капітана римської Роми та останнього імператора Риму - [PERSON]». «Тут би [PERSON] фамілії варто було підметушитись з пошуками родичів у сонячній Італії, бо ще й досі живі історії про спорідненість етрусків та українців навколо сакрального борщу. І поки близькі [PERSON] метушаться пошуками його далеких родичів, то сам [PERSON] міг би придумати якесь болюче покарання за дискредитацію обличчя [PERSON] (яке є українською реплікою обличчя [PERSON], останнього імператора Риму) для усіх ввірених йому правосєків, які вчора штурмували Львівський прес-клуб. На Львівщині у Правого сектору (окрім того, який воює на фронті) особливо погана репутація». «Правий сектор завжди був на Галичині розплідником чогось нестабільного, допотопного і відсталого, а дурнувата звичка приходити на всі пресухи камуфляжним стадом так лишилась незнищенною». «Авторитарний табун Правого сектору ще якось можна було зрозуміти в контексті сексистських сміхуйочків [PERSON], але [PERSON] жорстоко анафему вали, його шанси зазахнути на авторитарний бенд партії просто нулячі, а Правий сектор й далі ходить отарою камуфляжних вуйків, які ніби чогось боїться чи їм щось загрожує у мирному Львові». «Правий сектор зірвав прес-конференцію Правого сектору у Прес-клубі». «Правий сектор наштампував журналістські посвідчення малолітнім соскам та неадекватам, хоча найбільше [PERSON] і його компанія бійців невидимого фронту злякалась керівника місцевого Правого сектору [PERSON]». « І тут дещо незрозуміло чого вони так злякалися, бо [PERSON] зайшов у Прес-клуб у сонцезахисних окулярах, а це вже смішно. Сонцезахисних окулярів у приміщенні цураються некомільфом усі спільноти: від геїв і до хіпстерів. Навіть львівська гопота вже так не ходить». «[PERSON] піжониться у своїх окулярах, ніби він мачо. Але він не мачо і навіть не Кобра». Може [PERSON] ексцентричний геній? Але він не ексцентрик і точно не геній. Може [PERSON] жиган? Але жиган би так не палився. У такому іміджі провосєк [PERSON] більше схожий на фраєрка, руссо турісто». «У більшості з них якась дивна моторика рук, їм чешиться аж хочеться охороняти якісь приміщення, двері чи отвори». «Усі ці тупі маніпуляції та розводи Львів вже бачив на Марсовому полі, де [PERSON] у чистому полі, невідомо кому, кричав: Хто тут самий смілий, (далі за текстом нецензурна лайка)! Постановка з кричанням в постоту стала традицією для Свободи (тут ще можна згадати [PERSON] біля готелю Україна»). «Історія пришвидшилась і біля Прес-клубу за якісь півтори години модна було побачити усю хронологію патріотичних маразмів Львова від Марсового поля і до рейкової ночі гніву. Усе традиційно: баби - істерять, школота - рже табунами, соски кінчають від мінімальної видимості влади». «Поки Білосніжка істерить і хоче, то її гноми - не можуть і тому шараться поміж сірих силуетів якогось проекту на проспекті Шевченка». «Якби не домовленості та безкарності, то крутити б зараз [PERSON] (з таким рівнем бакланення опонента) хвости бичкам десь на святій Турківщині». «Уся анонімна шкота стадним реготанням реготить зі свого правосекторного побратима за таке мимовільне опускання на рівень бабської істоти, а той десь там під балаклавою розводить руками від безсилля і червоніє». «Усе правосекторне стадно охоплює і довго не відпускає яєчна істерія. Щось подібне можна було періодично спостерігати в УКУ, коли на подібний сміх пробивало черниць з надмірним і тривалим стриманням авраамового лона». «Коли на сцені з'являється керівничка ГО «Правий сектор-Захід» [PERSON], то увесь цей кар'єризм перетворюється на порноверсію Білосніжки та 7 гномів». «Вона дико та примітивно істерить пафоснимм заявами та свято переконана у своїй безкарності. Нарікає на порушення свободи слова сосок-журналісток Правого сектору та мерзне у своїх капронках. Чутки, що так часто блукають на цій хаотичній території, називають її коханкою [PERSON]». Згідно з ч.2 ст.299 ЦК України фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині, немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 94 ЦК України передбачено, що юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В силу ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42). Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). За змістом ст. 10 Конвенції свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика Головного редактора інтернет-видання «Варіанти», висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 Конвенції захищає погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series А по. 298, р. 23, п. 31; Janowski V. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999J- Nihpn and Johnsen V. Norway [ОС], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VlII; and Fuentes Bobov. Spain, no. 39293/98, n. 43, 29 лютого 2000). Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов'язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов'язком і відповідальністю щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-1, pp. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, nn. 92-110, ECHR 2004). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії»(Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, p 27, n. 63). Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зазначене вказує на те, що спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання в інтернет-виданні «Варіанти» не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення відповідачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями, вона є оціночним судженням, яке за таких обставин не може вважатися таким, що позбавлено будь-якого обгрунтування. Суд погоджується з тим, що інформація в статті «[INFO]» має дещо жорсткий характер та критику в сторону ГО «Правий сектор - Захід». Але це є достатньо відома в Україні та за її межами громадська організація, діяльність якої має великий суспільний резонанс і тому, на думку суду, може піддаватись критиці, в тому числі з вживанням гіпербол, сатири, тощо. Межі допустимої інформації щодо ГО «Правий сектор-Захід» можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян чи юридичних осіб. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів Головного редактора інтернет-видання «Варіанти», не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Щодо цих оціночних судженнь позивач має право на відповідь. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed