Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

21.11.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним, у якому просить визнати недійсним з [INFO] померла спадкодавець [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] , 19.12.2011 року склала заповіт, за яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] , яка до самої смерті опікувалася останньою. Вказаний заповіт за життя [PERSON] не скасовувався. В 2016 році а саме 27.01.2016 року [PERSON] потрапила до реанімаційного відділення Хорольської ЦРЛ, діагнозом інфаркт міокарда, потім була переведена до терапевтичного відділення, після виписки її фізичний стан значно погіршився. Про наявність заповіту Позивачка дізналася від померлої ще за життя,коли остання березні 2016 році, особисто передала їй оригінал вказаного заповіту складеного на її ім`я та зробила розпорядження, на випадок своєї смерті. До своєї смерті [PERSON] постійно нагадувала, що Позивачка є єдиною спадкоємицею і тільки на її ім`я складено єдиний заповіт. Після смерті [PERSON] Позивачка для прийняття спадщини встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини звернулася з письмовою заявою про прийняття спадщини до Гадяцької державної нотаріальної контори, від якої їй стало відомо, що існує ще один заповіт від «20» липня 2016 року, згідно якого [PERSON] начебто заповіла належну їй квартиру три за адресою [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , що був посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради, реєстраційний №32. Позивачка Вважає, що Заповіт підписала не Спадкодавця, а інша особа, заповіт складено з порушенням вимоги щодо його посвідчення, а тому заповіт має бути визнаний недійсним. Позивач зазначила, що при посвідченні Заповіту було порушено вимоги щодо його посвідчення викладенні в п.1.4 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 року за №1298/20036, а саме в оспорюваному заповіті не зазначено особою, на прохання якої його було записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, що перед його підписом, заповіт було прочитано ним уголос та підписаний заповідачем. Натомість, у заповіті вже після його підписання зазначено друкованим способом та іншим шрифтом: «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно нею підписаний о дев`ятій годині тридцять хвилин.», тобто заповіт не містить зазначення самого заповідача, що ним перед його підписом було прочитано уголос та підписано заповідачем, як того вимагає Порядок, що на думку Позивача є суттєвим порушенням вимоги щодо його посвідчення, яка могла вплинути на волю заповідача, у зв`язку з чим є всі підставі для визнання заповіту недійсним. Окрім того, згідно з п.8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491, посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяв про реєстрацію. Відповідно до п.10 вищевказаного Порядку - заяви про реєстрацію заповіту подаються (надсилаються) Реєстратору в день вчинення відповідної нотаріальної дії. В спадковому реєстрі заповіт [PERSON] від 20.07.2016 року, складений та посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С., за реєстровим №32 було подано на реєстрацію лише 09.11.2016 року о 12 годині 50 хвилин, тобто через три місяці двадцять днів після його складання. Тобто вказаний заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі з порушенням порядку визначеного постановою Кабінету Міністрів України, що є порушенням вимог передбачених ст.1247 ЦК України. При ознайомленні Позивачки із фотокопією Заповіту нею було виявлено, що відсутнє власноручне написання П.І.П . Спадкодавця поряд з її підписом, а сам підпис на заповіті не є підписом Спадкодавця, що свідчить про підробку підпису на Заповіті. Також те, що підпис [PERSON] на Заповіті значно відрізняється від дійсного підпису Спадкодавцю станом на липень 2016 року, що підтверджується її підписами в зошиті, який вів працівник соціального захисту [PERSON] , що відвідувала останню в період з 02.11.2015 року по 20.10.2016 року, який мається у розпорядженні Позивачки. Позивач також вважає, що складення оспорюваного Заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , оскільки підпис на Заповіті значно відрізняється від дійсного підпису Спадкодавця, що свідчить про підробку підпису на заповіті. Крім того Спадкодавець постійно зазначала, що саме Позивачці вона хотіла залишити все наявне у неї майно, включаючи квартиру, про що постійно розповідала, як Позивачці, так і іншим особам з якими [PERSON] товаришувала, а з Відповідачкою взагалі перебувала у напружених сусідських стосунках. Ухвалою суду від 21.11.2018 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 29.05.2019 року задоволене клопотання позивача [PERSON] про призначення посмертної судово- почеркознавчої експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 16.03.2020 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 08.07.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 26.12.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що [PERSON] вона знала з 2005 року, коли вона придбала по сусідству з нею квартиру [ADDRESS] у доброї знайомої [PERSON] . З самого початку у них склалися дуже гарні взаємини. Вони ніколи не сварилися. Часто чоловіком допомагали [PERSON] по господарству, за її проханням клеїли шпалери, здійснювали переобладнання пічного опалення, дверей та робили іншу домашню роботу. Наприкінці січня 2016 року [PERSON] стало зле, та [PERSON] викликала швидку допомогу, [PERSON] забрали до реанімаційного відділення Хорольської ЦРЛ. Спочатку в реанімації, а потім у терапевтичному відділення вона відвідувала [PERSON] , приносила їй їжу та купувала ліки. Після повернення додому [PERSON] виявила бажання заповісти їй свою квартиру. Після неодноразових наполягань [PERSON] оформити на ім`я [PERSON] заповіт, 20 липня 2016 року вона найняла таксі та вдвох поїхали у с.Вишняки, де остання склала заповіт, відповідно до якого квартиру [ADDRESS] заповіла відповідачу по справі- [PERSON] . Після оформлення заповіту, [PERSON] передала оригінал заповіту [PERSON] , а також оригінали договору купівлі-продажу та технічного паспорта квартири. Навесні 2017 року в результаті замикання електропроводки у [PERSON] сталася пожежа. З [PERSON] у відповідача були довірливі стосунки. Вона повідомила де знаходились ключі від її квартири. Після повернення додому [PERSON] з лікарні відповідач організувала підключення її квартири до мережі електропостачання, провідувала її, приносила їжу. [PERSON] ставала дедалі слабшою, тому соціальний робітник [PERSON] ініціювала оформлення [PERSON] в будинок-інтернат. Оскільки у с. Вишняки вільних місць не було, наприкінці травня 2017 року соціальний робітник [PERSON] разом з іншою працівницею центру відвезли [PERSON] в Гадяцький будинок-інтернат для осіб похилого віку та інвалідів. При цьому [PERSON] залишила [PERSON] ключі від квартири, попросила наглядати за житлом, планувала через деякий час повернутися. Відповідач періодично дзвонила в Гадяч , цікавилась станом здоров`я [PERSON] . В черговий раз під час дзвінка в будинок-інтернат в жовтні 2017 року їй повідомили, що [INFO] [PERSON] померла. У шестимісячний строк після смерті Спадкодавця відповідач [PERSON] звернулася за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, проте станом на сьогодні не оформила спадщину у зв 'язку з відсутністю коштів. Таким чином, у відповідача з [PERSON] були дружні, довірливі стосунки. Як вдячність за постійну підтримку та допомогу [PERSON] виявила волю на укладання заповіту на користь [PERSON] .. До 2017 року Позивач заходила до [PERSON] дуже рідко. Про існування заповіту на користь Позивачки відповідач- [PERSON] дізналась 20.07.2016 року, тобто у день складання заповіту [PERSON] на користь відповідача. Перед поїздкою у сільську раду [PERSON] повідомила відповідачу, що вона раніше вже оформляла заповіт на ім`я Позивача, і була дуже стурбована, чи матиме цей заповіт законну силу. Відповідач заспокоїла її, повідомивши, що дійсним є останній складений особою заповіт. Після пожежі навесні 2017 року, дізнавшись, що [PERSON] потрапила до лікарні, Позивачка за невідомих обставин забрала [PERSON] з лікарні та привела у брудну холодну квартиру, в якій не було ні газу, ні світла. Оскільки відповідач не могла допустити, щоб хвора жінка перебувала в таких умовах, вона зателефонувала до Територіального центру соціального обслуговування, які перевезли її спочатку в будинок-інтернат в с. Вишняки, а потім у лікарню. Після повернення [PERSON] з лікарні, Позивачка почала навідуватись до неї значно частіше. Зі слів [PERSON] відповідачу стало відомо, що Позивач забрала у неї карту для пенсійних виплат, забирала мобільний телефон, ховала ліки для лікування діабету та гіпертонічної хвороби, приносила та розігрівала напівфабрикати, які були неприємними на смак та запах. [PERSON] явно боялась Позивачку. На прохання віповідача залишити [PERSON] в спокої Позивач не реагувала. Незадовго перед від`їздом [PERSON] в м. Гадяч Позивач змінила замок в дверях квартири [PERSON] та почала запирати [PERSON] в квартирі. Таким чином, враховуючи викладене вище, можна стверджувати, що відносини Позивачки з [PERSON] не були дружніми, оскільки Позивачка вчиняла дії всупереч інтересам [PERSON] , та очевидно чинила на неї психологічний тиск. Позивач у позовні заяві стверджує, що через хворобу [PERSON] не виходила з квартири, тому не могла скласти заповіт у Вишняківській сільській раді. Всупереч твердженням Позивача слід зазначити, що хоча [PERSON] і хворіла на гіпертонічну хворобу та цукровий діабет, проте вона не була обмежена в русі, могла сама пересуватися, мала ясну свідомість, чітко розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. За життя [PERSON] не була визнана недієздатною чи обмежено дієздатною. Відповідач особисто відвозила [PERSON] в сільську раду для оформлення заповіту. Відповідач [PERSON] вважає, що заповіт від 20.07.2016 року як односторонній правочин відповідає загальним вимогам, додержання яких ж необхідним для чинності правочину. В судовому засіданні представник позивача адвокат Павелко Р.С. підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову . Представник відповідача адвокат Третяк К.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на його необґрунтованість. В судове засідання представники третіх осіб не з"явилися, але подали заяву про розгляд справи за їх відсутності . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що знав [PERSON] , вони були сусідами, мали дружні відносини, весь час допомагали їй так, як вона була самотньою, хворіла. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що [PERSON] знав, проживали в будинку загального користування. [PERSON] була самотньою людиною, тому їй весь час допомагала [PERSON] , в них були дружні відносини. [PERSON] не знає. На кого хотіла скласти заповіт не розповідала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що [PERSON] знала та весь час з нею спілкувалася. [PERSON] була самотньою людиною, тому їй весь час допомагала [PERSON] та її чоловік. В них були дружні відносини. [PERSON] бачила лише один раз, хто вона така вона не знає. На кого хотіла скласти заповіт не розповідала. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Відповідно до ст. 12 України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . За життя, 20.07.2016 року, [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С., за реєстровим №32 . За змістом вказаного заповіту: " Я, [PERSON] , [INFO] , уродженка села Глибока Долина Хорольського району Полтавської області, зареєстрована та проживаю [ADDRESS] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] розуміючи значення своїх дій, добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру три за адресою [ADDRESS] я за законом заповідаю : [PERSON] , [INFO] уродженці міста Губаха Пермської області Російська Федерація ідентифікаційний номер [NUMBER] . Цей заповіт на моє прохання та з моїх слів записаний секретарем за допомогою комп"ютерної техніки. Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст.ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтями 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Вищезазначені вимоги дотримані під час оформлення заповіту від 20.07.2016 року, оскільки заповіт складено в письмовій формі, зазначені місце та час його складання, заповіт засвідчено секретарем Вишняківської сільської ради, який є уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування. Судом встановлено, що заповіт від 20.07.2016 року як односторонній правочин відповідає загальним вимогам, додержання яких ж необхідним для чинності правочину, а саме: - зміст заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиннили правочин, тобто [PERSON] , мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення [PERSON] щодо розпорядження квартирою на користь відповідача [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі. - заповіт вчинений у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач у позові зазначив, що якщо запис про прочитання заповіту заповідачем хоча б в одному примірнику зроблено секретарем чи посадовою особою сільради, яка його посвідчувала, це є підставою визнання заповіту недійсним, оскільки заповідач його не робив. Проте дане твердження суперечить загальним вимогам щодо вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, зокрема п. 2.11. розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом МЮ У №3306/5 від 11.11.2011 року. Згідно п. 2.11 зазначеного Порядку посвідчення заповітів та інших документів здійснюється шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування. Посвідчувальний напис на заповіті від 20.07.2016 року вчинений секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. у відповідності до затвердженої форми посвідчувального напису на заповіті, записаному зі слів заповідача (Додаток 1 до Порядку №3306/5 від 11.11.2011 року). Згідно затвердженої форми у тексті посвідчувального напису на заповіті, який записаний зі слів заповідача, повинні бути слова: «Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем (ПІП) і власноручно підписаний ним у присутності [PERSON] ». Щодо розпорядження [PERSON] як заповідача в заповіті від 20.07.2016 року не викликає будь-яких непорозумінь чи сумнівів, неясностей чи суперечок після відкриття спадщини, тобто вимоги п.17 Постанови КМУ від 15.06.1994 р. № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених» та п. 1.6. розділу III Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом МЮУ №3306/5 від 11.11.2011 року, виконані. Згідно з п.8 Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі, затвердженого постановою Кабінету М іністрів України від 11.05.2011 року № 491, посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчені заповіти шляхом подання Держінформ`юсту або його філіям заяв про реєстрацію. Тобто посадові органи органів місцевого самоврядування не здійснюють безпосередню реєстрацію заповіту, оскільки не є реєстраторами Спадкового реєстру, а лише подають реєстратору відповідну заяву. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України). Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1254 Цивільного кодексу України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт або скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює дію заповіту, який заповідач склав перед цим. Навіть якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. 225 та 231 ЦК України. Отже, з аналізу норм законодавства вбачається, що скасування заповіту є правом особи, а останній складений заповіт завжди скасовує попередній заповіт. Таким чином, заповіт від 19.12.2011 року є скасованим в результаті складання заповіту від 20.07.2016 року в частині спадкування права власності на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що волевиявлення [PERSON] на складання спірного заповіту було вільним чи відповідало її волі, заповіт був складений з дотриманням вимог щодо його форми посвідчення. Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Отже, оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, тому всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред`являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту. Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадови чи службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Як передбачено ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( ч. 2 ст. 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст. 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Під час тривалого розгляду справи, судом було призначено судову почеркознавчу експертизу з метою з`ясування обставини, чи підписувала [PERSON] спірний правочин. Відповідно до висновку експертів № 33106/33107/19-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.02.2020 року, складеного експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Трасюк І.М., Шкарівської Н.І. встановлено, що підписи, які містяться в графі "ПІДПИС:" у заповіті від 20.07.2016, посвідченому секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 32, а також у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області за 2016 рік на сторінці 10 у графі 7 " Підпис осіб( їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" у записі про нотаріальну дію за № 32, вчинену 20.07.2016 - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис, який міститься в графі " ПІДПИС:" у заповіті від 20.07.2016, посвідченому секретарем Вишняківської сільської ради Савчук С.С. та зареєстрованому в реєстрі за № 32вчинену 20.07.2016 - виконаний [PERSON] . Підпис, який міститься у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області за 2016 рік на сторінці 10 у графі 7 " Підпис осіб( їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії" у записі про нотаріальну дію за № 32, вчинену 20.07.2016 виконаний [PERSON] . Отже, у судовому засіданні не знайшли своє підтвердження доводи позивачки та її представника відносно того, що [PERSON] не підписував заповіту від 16 червня 2017 року. Не доведені й вимоги позивачки щодо того, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, з огляду на таке. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Стороною позивача при розгляді справи не надано доказів того, що при складанні заповіту волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі , оскільки при складанні заповіту його дієздатність була перевірена нотаріусом . В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті від 20.07.2016 року, і позивачкою та її представником не доведено протилежного. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивачка та її представник не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме: не надано доказів того, що волевиявлення [PERSON] не відповідало її волі , що підпис на заповіті є підробленим . Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] ,на підставі ст. 1234 ЦК України,використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON] . Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивачка та її представник посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість. Відмовляючи у задоволенні позову, суд на підставі ст. 141 ЦПК України відмовляє позивачу у задоволенні вимог,щодо відшкодування судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed