Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

12.12.2019 року позивач звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості б/н від 24.09.2012 року відповідач [PERSON] отримала кредит в сумі 4037,92 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків у розмірі 18 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] зобов`язання перед банком не виконала, внаслідок чого станом на 17.11.2019 року виникла заборгованість в сумі 12659,15 грн, в тому числі: 2842,79 грн - заборгованість за кредитом, 3014,07 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 6802,29 грн - заборгованість за пенею. Просить стягнути з відповідача дану суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати в розмірі 1921 грн. Представником позивача разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. 19.02.2020 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву, у якому вона просить у задоволенні позову відмовити, застосувавши строк позовної давності. Крім того, нею зазначено, що кредитного договору № SAMDN56000022312743 від 25.06.2008 року та Генеральної угоди від 24.09.2012 року вона з банком не укладала. 24.02.2020 року ухвалою суду розгляд справи було відкладено на 11:00 24.03.2020 року, а явку представника позивача та відповідача визнано обов`язковою для надання пояснень у даній справі. 23.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про повторне відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю подання доказів та пояснень у справі. При цьому 19.03.2020 року позивачем подано суду докази у справі. Вирішуючи це клопотання суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статтею 223 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. В даному випадку, на думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній достатніх матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що розгляд справи уже відкладався та була надана сторонам можливість для подачі усіх необхідних доказів та пояснень. Проте, представник позивача у судове засідання не з`явився, поважних причин ненадання нових доказів і пояснень ним не вказано. Суд також зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані з`являтися у судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Враховуючи вищенаведене, закінчення строку розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними письмовими доказами у справі без участі сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.09.2012 року була укладена між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN56000022312743 від 25.06.2008 року, а не кредитним договором б/н від 11.03.2011 року. Матеріали справи не містять копії укладеного між сторонами кредитного договору № SAMDN56000022312743 від 25.06.2008 року. Проте, це не впливає на можливість банку захистити порушені права невиконанням [PERSON] умов Генеральної угоди, яка є самостійним зобов`язанням, хоч і похідним від кредитного договору № SAMDN56000022312743 від 25.06.2008 року. Вказане відповідає висновкам викладеним в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року № 127/9042/17. Доводи [PERSON] відносно того, що вона не підписувала Генеральну угоду не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів, наданих відповідачем, у спростування даного твердження, а також відповідачем не було заявлено клопотання про проведення судової експертизи з приводу цього питання, а тому таке твердження є припущенням, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, 24.09.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно із якою остання ознайомилася та підтвердила свою згоду на те, що дана Генеральна угода разом з наданими банком Умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір. Із вищевказаної угоди вбачається, що банк надав відповідачу терміновий кредит на строк 36 місяців з 24.09.2012 року по 30.09.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 4037,92 грн, зі сплатою відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у визначені в заяві, Умовах та правилах строки (а.с. 7). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами договору. Вирішуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у справі 6-14цс14 від 18.06.2014 р. У випадку встановлення умовами договору окремих самостійних зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Пунктами 2.1, 2.2 Генеральної угоди передбачено, що погашення заборгованості позичальником здійснюється щомісячними платежами в розмірі 146,5 грн, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця. При порушенні клієнтом строків погашення заборгованості більше як на 31 день по зобов`язаннях, строк виконання яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту рахується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, рахується простроченою, клієнт сплачує банку штраф в розмірі 851,01 грн, при порушенні зобов`язань позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочки (а.с. 7). Як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідача за період з 01.01.1999 по 16.03.2020 останнє особисте поповнення [PERSON] кредитної картки відбулось 10.12.2013 року (а.с. 75 на звороті). Відповідно до наданої банком довідки, термін дії картки виданої [PERSON] по 11/15 року (а.с. 74). Позивач звернувся до суду 06.12.2019 року засобами поштового зв`язку. Суд, вирішуючи питання чи мало місце переривання строку позовної давності, виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому вчинення боржником дій з виконання зобов`язання, вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Так, три платежі на суму 21,90 грн, 100,00 грн та 12,12 грн, здійснені в серпні та вересні 2017 року, зазначені позивачем в розрахунку заборгованості та виписці за період з 01.01.1999 по 16.03.2020, не підтверджені квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення цього платежу особисто відповідачем та відповідно визнання нею боргу. Судом встановлено, що ці платежі були здійснені не відповідачем, а позивачем самостійно, шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з карткового рахунку відповідача (а.с. 76). В той же час, пунктом 2.11 Генеральної угоди передбачено, що позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту в передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на будь-якому відкритому в банку рахунку у відповідності до Умов та правил (а.с.7). Отже, вчинення позивачем дій з виконання зобов`язання, а саме переказ коштів між рахунками вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивач у п.2.11 Генеральної угоди послався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які надані позивачем, визначені права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо надання дозволу банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту за рахунок коштів позичальника, розміщених на будь-якому відкритому в банку рахунку. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в генеральній угоді позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц та у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі N 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Таким чином, суд вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.09.2012 року шляхом підписання Генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту за рахунок коштів позичальника, розміщених на будь-якому відкритому в банку рахунку. Також суд наголошує, що відповідно до ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15. Таким чином, враховуючи, що автоматичне погашення заборгованості в серпні та вересні 2017 року не може розцінюватись як добровільне погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, суд вважає, що позивач подав позов з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, який сплив 30.09.2018 року. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки позовна давність по основній вимозі (про стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів) спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено повністю, судові витрати слід залишити за позивачем відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed