Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач звернувся 06.08.2018 року в суд з цим позовом до [PERSON] та просив ухвалити рішення суду, яким відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав та стягнути з відповідачки на користь особи чи закладу, на вихованні яких буде знаходитись неповнолітній [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі у розмірі 1/4 частини від всіх видів їх заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту звернення до суду і до досягнення сином повноліття. Підставою цьому зазначав те, що на обліку дітей, у відділі-службі у справах дітей Подільської міської ради, перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] , який залишився без батьківського піклування. Батько - [PERSON] помер [INFO] в м. Одесі, мати - [PERSON] , яка відповідно до вироку Котовського міськрайонного суду від 29.08.2013 року була засуджена до позбавлення волі строком на сім років та після умовно-дострокового звільнення не змогла знайти спільної мови з сином. Неодноразові спроби спеціалістів відділу-служби примирити сина та матір не дали позитивних результатів. Представник позивача за довіреністю - Туркевич О.М. у підготовчому засіданні підтримала цей позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача адвокат Осокін С.Ю. у підготовчому засіданні позов визнав та не заперечував у його задоволенні. [PERSON] в підготовче засідання не з`явилась. Представник Подільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області ради у підготовче засідання не з`явився. Надали заяву в якій не заперечували у задоволені заяви. Справу просили розглянути без участі їх представника. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України,у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 2012 року у відділі-службі у справах дітей Подільської міської ради, на обліку дітей, які позбавлені батьківського піклування перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] . Мати якого - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , переїхала на постійне проживання до с. Почуйки, Попільнянського району, Житомирської області. Батько - [PERSON] , помер [INFO] . В серпні 2012 року [PERSON] , звернулася із заявою до виконавчого комітету Котовської міської ради про влаштування її малолітніх дітей до дитячого державного закладу, у зв`язку з важким матеріальним становищем. За наказом відділу у справах дітей від 23.07.2012 року № 28/1 малолітні: [PERSON] та [PERSON] були взяті на облік дітей, які опинились у складних життєвих обставинах, з причини ухиляння матері від виконання батьківських обов`язків. Рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради від 30.08.2012 № 183, малолітні [PERSON] та [PERSON] , були влаштовані до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення. За обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України [PERSON] була поміщена під варту з 25.12.2012 року за місцем її постійного проживання, за адресою: [ADDRESS] . [INFO] відповідачка перебуваючи під вартою, народила двох хлопчиків - [PERSON] та [PERSON] . Вироком Котовського міськрайсуду Одеської області від 29.08.2013 року справа № 505/1273/13-к, [PERSON] була засуджена до позбавлення волі строком на сім років. З метою захисту законних прав та інтересів малолітніх [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», за рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради від 21.06.2013 р. було надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради від 30.01.2014 року №6, малолітній [PERSON] , [INFO] , був влаштований під опіку громадянки [PERSON] , [INFO] , а малолітній [PERSON] , продовжував перебувати в дитячому державному закладі в місті Одесі. 23.06.2017 року після умовно-достроково звільнення [PERSON] були поверненні її малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , категорично відмовився спілкуватися та бачитись з матір`ю. Співробітниками відділу-служби у справах дітей Подільської міської ради неодноразово були організовані зустрічі [PERSON] із сином [PERSON] , однак ситуація не змінилась. Під час бесід з хлопчиком спеціалісти відділу-служби виявили негативне ставлення дитини до матері та небажання мешкати з нею. Питання щодо відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав розглянуто засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі 23 травня 2018 року. Згідно висновку №2366 від 18 вересня 2018 року орган опіки і піклування виконавчого комітету Подільської міської ради вважає за доцільне відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. № 3, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пунктом 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 встановлено що, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Цією ж постановою визначено, що про відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, орган опіки та піклування того ж дня письмово інформує органи прокуратури за місцем проживання дитини та у семиденний строк після прийняття рішення звертається до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав, про відібрання дитини в матері, батька без позбавлення батьківських прав. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 1 ст.170 СК України, закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У відповідності до вказаного положення відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 СК України. А саме: батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. А також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенціїпро захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. У частині 2 пункту 16 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідач повністю погодилася із позовними вимогами органу опіки та піклування, не заперечувала проти відібрання у неї дитини. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про переконливість наданих позивачем доказів та необхідність відібрання у відповідача дитини, що наразі, буде відповідати її інтересам. За таких обставин, з метою захисту інтересів дитини та подальшого забезпечення належних умов виховання та всебічного розвитку, суд вважає доцільним позов задовольнити. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у вигляді частки від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивачем було обрано спосіб виконання обов`язку по сплаті аліментів саме у частці від доходу відповідача, що є правом позивача та відповідає вимогам закону. Суд вважає визначений позивачем розмір аліментів - 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) на дитину щомісяця є справедливим, необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідатиме інтересам дитини. У відповідності до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З огляду на викладене, встановлений судом розмір аліментів підлягаєстягненню саме із дня звернення позивача до суду із заявою про стягнення аліментів, а саме з 06 серпня 2018 року.

Outcome: approved