Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В січні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, зокрема визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, винесені в межах виконавчого провадження № 61635489: про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2020, про стягнення з боржника основної винагороди від 25.03.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25.03.2020, про арешт майна боржника від 25.03.2020, про арешт коштів боржника від 25.03.2020, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника від 25.05.2020. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №380/4021/20 апеляційну скаргу приватного виконавця Дорошкевич В.Л. залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20 - без змін. Правом подання касаційної скарги на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі №380/4021/20, Дорошкевич В.Л. у спосіб визначений КАС України не скористалась, відтак остання погодилась із мотивами та доводами викладеними у ньому, у зв`язку із чим, таке набрало законної сили 19 жовтня 2020 року. Звертає увагу суду на те, що не погоджуючись із прийнятою приватним виконавцем постановою про арешт коштів, [PERSON] у порядку досудового врегулювання спору, зверталася до неї із заявою про скасування арешту, накладеного на її грошові кошти, оскільки такі нараховуються їй як заробітна плата. До заяви було долучено довідку №16-43/516 від 14.04.2020 року, видану Львівським обласним управлінням Державного ощадного банку України Публічного акціонерного товариства, із змісту якої вбачається, що [PERSON] у ТВБВ №10013/03 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк» МФО 325796 ЄДРПОУ 09325703 має відкритий рахунок UA913257960000026208510470847/980 для виплати заробітної плати. У відповідь на це, приватний виконавець направила лист за № 37772 від 06.05.2020 року, у якій відмовила у знятті арешту із грошових коштів [PERSON] [PERSON] вважає, що внаслідок прийняття протиправного рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. - постанови про арешт коштів боржника у ВП №61635489 від 25.03.2020 року, їй заподіяно моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Протиправна постанова про арешт коштів від 25.03.2020 року у ВП № 61635489 призвела до неправомірного та незаконного обмеження права [PERSON] вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, грошовими коштами, та позбавила її єдиного джерела доходу, шо стало причиною заподіяння останній моральної шкоди. У зв`язку з неможливістю здійснювати свої права щодо володіння, розпорядження та користування власними грошовими коштами, [PERSON] зазнала глибоких моральних страждань, що виразилися у стані тривоги, настороги, сильних душевних хвилюваннях. [PERSON] була позбавлена можливості розпоряджатися своєю заробітною платою протягом восьми місяців, що призвело до позбавлення останньої засобів для існування та фінансової неможливості задовольнити першочергові життєві потреби. Для захисту своїх законних прав та інтересів [PERSON] була змушена звертатися до суду, а отже здійснювати додаткові фінансові витрати, які полягали у сплаті судового збору та оплаті витрат на правову допомогу. При цьому, [PERSON] перебувала у стані сильного душевного хвилювання, викликаного очікуванням винесення судом рішення на її користь та страхом втратити надію на отримання можливості розпорядитися своєю заробітною платою. Необґрунтована тривалість арешту грошових коштів, яка становила майже вісім місяців, стала причиною посилення душевних переживань [PERSON] , оскільки її фінансове становище безперервно погіршувалося, а надія захистити своє порушене право та законний інтерес зменшувалася. Душевні страждання та матеріальні складнощі, спричинені протиправним рішенням Дорошкевич В.Л. , призвели до сильних душевних хвилювань, що потягло за собою в своїй сукупності психологічний дискомфорт і моральне переживання, погіршення гармонійно адаптованих умов життя [PERSON] , появу негативних психоемоційних почуттів, порушення душевної рівноваги, що вимагало від останньої додаткових матеріальних витрат, витрат часу та моральних зусиль. З вищезазначеного випливає, що винесенням постанови про арешт коштів від 25.03.2020 року ВП № 61635489, на підставі якої грошові кошти на рахунку [PERSON] , призначеному для виплати заробітної плати, перебували під арештом протягом восьми місяців, стало причиною заподіяння [PERSON] моральної шкоди, яка проявилася у душевних стражданнях, обумовлених позбавленням можливості розпоряджатися єдиним джерелом доходу. Таким чином, внаслідок прийняття протиправного рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. - постанови про арешт коштів боржника у ВП № 61635489 від 25.03.2020 року, та заподіяння [PERSON] моральної шкоди перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку. Просила суд стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (02002, м. Київ, вул. Окіпної Раїси, 4-А, офіс 71-А) на користь [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] , [ADDRESS] ) моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 (сто тисяч) гривень ( а. с. 1-6 ). Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П. від 08.02.2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відшкодування моральної шкоди. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження ( а. с. 39 ). 18 березня 2021 року за вх. № 19821 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі ( а. с. 48-53 ). 30 березня 2021 року за вх. № 22634 судом отримано відповідь на відзив, в якому позивач просить позовну заяву задовольнити в повному обсязі ( а. с. 69-71 ). 08 квітня 2021 року за вх. № 24955 судом отримано від відповідача заперечення на відповідь на відзив ( а. с. 82-84 ). Ухвалою суду від 25 травня 2021 року дану цивільну справу постановлено передати за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ( а. с. 117-118 ). Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. 08 липня 2021 року цивільна справа надійшла на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, про що свідчить відповідний штамп суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2021 року, головуючим суддею визначено Ярмолу О.Я. ( а. с. 127 ). Ухвалою судді від 09 липня 2021 року задоволено заяву про самовідвід судді Ярмоли О.Я. та передано справу на повторний автоматизований розподіл ( а. с. 133-134 ). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2021 року, головуючи суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 135 ). Ухвалою судді від 12 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання на 04 серпня 2021 року ( а. с. 139-140 ). Ухвалою суду від 28.07.2021 року у задоволенні клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено ( а. с. 153-154 ). 04 серпня 2021 року у зв`язку з неявкою позивача в судове засідання, розгляд справи відкладено на 05 жовтня 2021 року ( а. с. 158-159 ). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 20.08.2021 року за вх. № 39480 судом отримано заяву про розгляд справи без участі позивача ( а. с. 164 ). Представник відповідача - адвокат Козачков В.Л. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити позивачу в задоволенні вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною від 25.03.2020 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованість в розмірі 9 040,60 гривень ( а. с. 21 ). Підставою для стягнення заборгованості слугував Виконавчий напис № 3946, виданий 14.03.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною від 25.03.2020 року було накладено арешт на кошти боржника, які містяться в банківських установах ( а. с. 22 ). Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, зокрема визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, винесені в межах виконавчого провадження № 61635489: про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2020, про стягнення з боржника основної винагороди від 25.03.2020, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25.03.2020, про арешт майна боржника від 25.03.2020, про арешт коштів боржника від 25.03.2020, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, та інші доходи боржника від 25.05.2020. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено ( а. с. 10-15 ). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 380/4021/20 апеляційну скаргу приватного виконавця Дорошкевич В.Л. залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20 - без змін ( а. с. 16-20 ). Тобто, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20 набрало законної сили. Зазначеним судовим рішення задовольняючи частково вимоги [PERSON] в частині визнання протиправними та скасування постанов приватного виконавця було зумовлено тим, що виконавче провадження було відкрито приватним виконавцем із порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності достовірних відомостей про місце проживання боржника. Тому, оскільки суд дійшов висновку про протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження, похідні рішення приватного виконавця, які були прийнятті в межах виконавчого провадження також підлягали скасуванню. Крім іншого, і постанова приватного виконавця про арешт коштів боржника. В задоволенні вимог щодо зобов`язання/спонукання приватного виконавця прийняти постанову про зняття арешту із рахунку, відкритого на ім`я [PERSON] в філії Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» було відмовлено, суд зазначив, що скасування постанови про арешт коштів боржника є достатньою підставою для зняття арешту з цього рахунку. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що [PERSON] зверталася до приватного виконавця із заявою про скасування арешту, накладеного на її грошові кошти, оскільки такі нараховуються їй як заробітна плата та до заяви було долучено довідку №16-43/516 від 14.04.2020 року, видану Львівським обласним управлінням Державного ощадного банку України Публічного акціонерного товариства, із змісту якої вбачається, що [PERSON] у ТВБВ №10013/03 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк» МФО 325796 ЄДРПОУ 09325703 має відкритий рахунок UA913257960000026208510470847/980 для виплати заробітної плати ( а. с. 24 ). Листом від 06.05.2020 року за вих. № 37772 приватний виконавець направила лист [PERSON] , у якому зазначила, що арешт буде знятий з рахунку, відкритого в АТ «Ощадбанк» у разі надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку заборонено звернення стягнення ( а. с. 28 ). Звертаючись до суду з вказаними вимогами [PERSON] вважає, що внаслідок прийняття протиправного рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. - постанови про арешт коштів боржника у ВП №61635489 від 25.03.2020 року, їй заподіяно моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, яка повинна бути стягнута в судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей (п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»). Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до частини третьої статті 52 Закону N 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. З постанови про арешт майна боржника від 25.03.2020 року вбачається, що накладаючи арешт на грошові кошти боржника, приватний виконавець не відокремлював рахунок № [NUMBER] , що відкритий у ТВБВ № 10013/03 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк», як на такий на який слід накласти арешт. Крім того, приватним виконавцем навіть не було зазначено номеру рахунку, оскільки такі були невідомі, а лише зазначено перелік банківських установ, в яких можливо існують грошові кошти на рахунках боржника [PERSON] та на які слід накласти арешт в межах виконання виконавчого провадження. На момент винесення постанови про арешт коштів боржника, приватному виконавцю не було відомо, що відкритий у ТВБВ № 10013/03 філії Львівського обласного управління AT «Ощадбанк» боржником рахунок є рахунком в рамках зарплатного проекту. Під час винесення постанови про арешт коштів боржника до обов`язку приватного виконавця не входить перевіряти цільове призначення рахунку та в постанові про арешт коштів боржника зазначається про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Частиною 2, 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Статтею 10 Конвенції про захист заробітної плати № 95 від 01 липня 1949р., ратифікована 23 червня 1992р. визначено, що заробітна плата може стати об`єктом арешту або передачі лише у такій формі й у таких межах, які визначено національним законодавством. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. За умовами ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вичерпний перелік підстави для зняття арешту з майна (коштів), а саме підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону N 1404-VIII підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, виконуючи постанову приватного виконавця про арешт коштів боржника, банк не повідомляв приватного виконавця про спеціальний режим використання рахунку боржника [PERSON] . Як встановлено, саме боржник [PERSON] повідомила приватного виконавця про рахунок, відкритий на її ім`я для виплати заробітної плати, на який було накладено арешт, тому в розумінні ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у приватного виконавця були відсутні підставі для зняття арешту, оскільки такі відомості отримані не від банківської установи. У даному випадку судом встановлено, що приватний виконавець під час винесення постанови від 25.03.2020 року діяв у межах своїх повноважень, адже у даній постанові приватний виконавець вказав, що арешт накладається на рахунках, відкриті у банківських установах та на ті, які будуть відкриті після її винесення, крім коштів, які містяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом ( а. с. 22 ). Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України. З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону N 1404-VIII встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону N 1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону N 1404-VIII. Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону N 1404-VIII). Кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу. Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі N 6-535цс15. Велика Палата Верховного Суду від зазначеного висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відступала. Отже, АТ "ОщадБанк", на яке нормами статті 52 Закону N 1404-VIII покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку № [NUMBER] /980 виконало. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення. За таких обставин, рахунок № [NUMBER] /980 не відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат тощо), та набули статусу вкладу. Статтею 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі N 756/1927/16-ц, провадження N 61-10611св20. Верховний Суд у вищевказаній правовій позиція зазначив, отже, арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу), а тому висновок судів про те, що накладення арешту на грошові кошти боржника порушує його право на отримання заробітної плати є необґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Тому, суд враховуючи вищенаведене приходить до висновку, що в даному випадку позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями з боку відповідача, який це спричинив. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні ще на початку листопада 2020 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/4021/20, постанова про арешт коштів боржника скасована, як і інші постанови винесені приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відшкодування моральної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ). Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, не підлягає стягнення з відповідача і судового збору на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed