Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсною додаткову угоду від 28.07.2008 року, перейти до редакції договору іпотечного кредитування від 28.03.2008 року згідно домовленості вільного вибору редакції - відновити порушене право. В обґрунтування позову зазначила, що згідно кредитного договору від 28.03.2008 року, укладеного з відповідачем, отримала кредит в розмірі 191900,00 грн. на строк до 28.03.2008 року для придбання житла. 27.07.2008 року між сторонами була укладена додаткова угода, згідно якої кредитний договір викладено в новій редакції, в тому числі змінено валюту кредиту з гривні на долар США та нараховано плату за резервування грошових коштів. Зазначена додаткова угода була укладена внаслідок введення позивача в оману, якій було надіслано лист відповідача щодо збільшення відсоткової ставки та не надано можливість прийняти усвідомлене рішення щодо укладання додаткової угоди, не попереджено про покладення на неї ризику коливання курсів валют, збільшено відсоткову ставку за кредитом. Відповідач послуг з резервування грошових коштів не надавав, здійснював нечесну підприємницьку діяльність, грубо порушив вимоги закону України "Про захист прав споживачів" та положення постанови НБУ від 10.05.2007 року. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Позивач пояснила, що в 2008 році отримала кредит в національній валюті України. Через 3 місяця після укладення кредитного договору їй надійшов лист відповідача № 20.1.3.2/6-8794 від 26.06.2008 року щодо зміни процентної ставки за кредитом або, в разі її відмови від цього, необхідності дострокового повного погашення кредиту. Коли вона, отримавши лист, прийшла до відповідача, представником останнього їй було запропоновано переукласти кредитний договір в доларах США та пояснено, що процентна ставка в такому випадку буде меншою. Вона не є обізнаною в банківській справі та юриспруденції, в зв'язку чим була позбавлена можливості прийняти усвідомлене рішення щодо запропонованих банком змін до кредитного договору. Їй надали на підпис заяву та додаткову угоду до кредитного договору, які вона підписала під тиском співробітників банку, оскільки все відбувалось дуже швидко. При цьому вона не розуміла сутність документів, що нею підписувались. Під час підписання додаткової угоди вона не передбачала можливість коливання курсу долара, оскільки на той час його курс по відношенню до гривні був стабільним та складав менше 5 грн. за один долар США. Під час підписання додаткової угоди працівники банку не повідомляли їй, на кого покладено ризик коливання курсу долара США. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що банком під час укладання оспорюваної додаткової угоди було порушено низку актів законодавства, а саме. Позивача не було попереджено про покладення на нього ризиків коливання курсів валют. Позивачу не було надано письмову інформацію про загальну сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, надання якої споживачу передбачено чинним законодавством, зокрема постановою НБУ від 10.05.2007 року. Згідно умов додаткової угоди відповідач здійснював резервування грошових коштів та отримував за це плату, хочу резервування не відбувалось, оскільки фактично залишок заборгованості за кредитним договором в гривнях було проконвертовано в долари США та отримана сума була зазначена в якості кредиту за додатковою угодою. Таким чином, позивач фактично будь-які валютні цінності в доларах США не отримувала. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що підписання оспорюваної додаткової угоди відбулось на підставі заяви позивача. Остання з 2008 року по 2015 рік виконувала кредитний договір, що свідчить про фактичну згоду з його умовами. Про покладення на позивача валютних ризиків її було повідомлено в усній формі. Крім того, зазначив, що між сторонами було укладено графік платежів за оспорюваним договором, в якому зазначено розмір всіх платежів. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу позовних вимог. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки оспорювана угода укладена в 2008 році, а позивач звернувся до суду з позовом в 2014 році. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 23.03.2008 року між відповідачем (Кредитором) та позивачем (Позичальником) було укладено Договір про іпотечний кредит № YFY2GI0000006646 (далі - Договір), згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 191900,00 грн. на строк до 28.03.2018 року із сплатою 15 % річних для придбання у власність квартири. Після цього, 26.06.2008 року, відповідач листом № 20.1.3.2/6-8794 повідомив позивача про зміну процентної ставки за Договором до 2,09 % в місяць. В цьому ж листі позивача було повідомлено, що в разі його незгоди із новою процентної ставкою відповідач буде діяти у відповідності з п. 8.9. Договору, яким передбачено розірвання Договору та повернення в повному обсязі суми кредиту, винагороди та відсотків за фактичний строк користування грошовими коштами. 28.07.2008 року сторонами було укладено оспорювану Додаткову угоду до Договору, згідно якої останній був викладений в новій редакції. Так, згідно нової редакції Договору, відповідач зобов'язався надати позивачу кредитні кошти шляхом перерахування на визначений рахунок на строк з 28.07.2008 року по 28.03.2018 року у вигляді строкового кредиту в розмірі 40935,41 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом 1,17 % на місяць та винагороди за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. При цьому валютні цінності в розмірі 40395,41 доларів США позивачу фактично не видавались, оскільки вказана сума отримана шляхом конвертації в долари США залишку заборгованості позивача за Договором в первісній редакції, згідно якої кредит був виданий в гривнях. Вказана обставина не заперечувалась представником відповідача. Також в судовому засіданні представник відповідача не надав суду вичерпних пояснень щодо сутності та фактичного здійснення банківської операції з резервування грошових коштів, за яку згідно умов Додаткової угоди позивач повинен сплачувати 3 % річних. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла на момент укладання Додаткової угоди, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі в тому числі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Відповідно до п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року (далі - Правила), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши в тому числі таке: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Згідно п. 2.2. Правил, інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Відповідно до п. 2.4. Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Згідно п. 3.8. Правил, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Судом сторонам було роз'яснено їх процесуальні права, а також положення ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Також судом представнику відповідача було роз'яснено, що він не позбавлений права надати суду докази, які спростовують доводи позивача щодо ненадання йому відповідачем до та під час укладення оспорюваної Додаткової угоди інформації, передбаченої ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 2.1., 2.2., 3.8. Правил. Проте відповідачем будь-яких доказів на спростування вказаних доводів позивача, суду надано не було. За таких обставин суд вважає обґрунтованими доводи позивача відносно того, що його не попереджали про покладення на нього валютних ризиків, не надали йому дані щодо сукупної вартості кредиту та умов кредитування, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування, а також інші дані, надання яких є обов'язковим та за відсутності яких позивач був позбавлений можливості прийняти усвідомлене рішення щодо доцільності та необхідності переведення зобов'язань за Договором в долари США та підписання оспорюваної Додаткової угоди. Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно ч. 5 вказаної статті якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно роз'яснень, викладених в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). В рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. За таких обставин суд вважає обґрунтованими доводи позивача відносно того, що ненадання йому відповідачем вказаної вище інформації до та під час укладання Додаткової угоди призвело до помилки щодо обставин правочину, які мають істотне значення. Враховуючи наведене, наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину, а саме Додаткової угоди, недійсною. При цьому суд не приймає до уваги доводи, якими відповідач обґрунтовував заперечення проти позову, з наступних підстав. Доводи відповідача відносно того, що орієнтовну сукупну вартість кредиту позивач мав можливість вирахувати самостійно шляхом складання сукупної вартості окремих платежів, зазначених в документі без назви, номеру та дати, який згідно пояснень представника відповідача є графіком платежів до Додаткової угоди, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вказаних вище положень законодавства вказаний обов'язок покладено саме на відповідача. Доводи відповідача відносно того, що позивач виконував умови оспорюваного договору з 2008 року по 2015 рік, що свідчить про його фактичну згоду із вказаним умовами, судом не приймаються до уваги, оскільки згідно роз'яснень, викладених в п. 7 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Доводи відповідача відносно пропуску позивачем строку позовної давності суд також вважає необґрунтованими, оскільки строк дії договору в редакції Додаткової угоди встановлено до 2018 року та, таким чином, позивач звернувся до суду з позовом до спливу строку дії оспорюваної угоди та повного виконання сторонами зобов'язань за Договором. Доводи відповідача відносно того, що про ризик коливання курсів валют позивач повідомлявся усно, не приймаються судом до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було. Клопотання про допит в якості свідків співробітників банку, що оформлювали Додаткову угоду та повідомляли про вказане позивача, відповідачем не заявлялось. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та задовольняє позов. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved