Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з урахуванням уточнень звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № ML700/1195/2008 у розмірі 61417,29 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.12.2017 року складає 1664979,74 грн. та звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: Харківська область, сел.. Кулиничі, вул.. Лаврика, 80, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] по тілу кредиту у розмірі 1664979,74 грн. по кредитному договору № ML700/1195/2008 від 11.06.2008 р. та передачу позивачу зазначеного майна для його реалізації. В обґрунтування позову зазначено, що 11 червня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML700/1195/2008. Згідно з кредитним договором банк надав [PERSON] кредит в сумі 70 000 доларів США у строк до 12 червня 2028 року. Також, 06 січня 2009 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № ML700/1195/2008 від 11.06.2008 р., згідно з яким було викладено графік платежів в новій редакції, порядок нарахування та сплати процентів. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед банком за вказаним договором 02.10.2008 між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки № PML 700/1195/2008. Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було встановлено земельну ділянку, площею 0,15,, га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 28.05.2010 р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н., а також 07.06.2010 р. було укладено договір про відступлення права вимоги б/н, відповідно до умов вищевказаних договорів до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за вищевказаними договорами. [PERSON] умови договору не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. Таким чином, позивач просить задовольнити свої вимоги за кредитним договором у повному обсязі шляхом стягнення заборгованості по тілу кредиту та в рахунок її погашення продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.08.2017 року відкрито провадження по справі та по справі призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.10.2017 року справу призначено до судового розгляду. 21.11.2017 року через канцелярію суду представником відповідача подано заяву про витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.11.2017 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. копію нотаріальної справи за виконавчим написом № 5227 виданим 27.03.2013 року. На виконання ухвали суду про витребування доказів 12.12.2017 року до суду надійшли належним чином засвідчені документи. 18.12.2017 року представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. 10.04.2018 року в судовому засіданні представником відповідача подано заяви про виключення з числа доказів документів та застосування строків позовної давності. 07.05.2018 року в судовому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про зупинення провадження по справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2018 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження відмовлено. Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) який набув чинності 15 грудня 2017 грудня. Відповідно до п.1.9 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - Збицька Е.П. в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій зазначила , що підтримує заявлені позовні вимоги, просить слухати справу за відсутністю представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, присутній його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні з підстав пропущення строку позовної давності. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ML 700/1195/2008, згідно якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти в розмірі 70000,00 доларів США, строком до 12 червня 2028 року, на умовах, викладених в договорі (а.с. 9-12). Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 70000,00 доларів США. Але відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 11.12.2017 року утворилася заборгованість по тілу кредиту в розмірі 61417,29 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 11.12.2017 року складає 1 615 613,93 грн., що підтверджується Додатком № 1 до Додаткового договору № 1 до кредитного договору №ML 700/1195/2008. Також, 06 січня 2009 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено Додатковий договір № 1 до Кредитного договору № ML700/1195/2008 від 11.06.2008 р., згідно з яким було викладено графік платежів в новій редакції, порядок нарахування та сплати процентів. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON] було укладено договір іпотеки № PML-700/1195/2008 від 02 жовтня 2008 року, згідно якого відповідач передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що виданий відділом земельних ресурсів у Харківському районі на підставі Договору купівлі-продажу від 11 червня 2008 року, за реєстровим № 2344 і який зареєстрований в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 010870300349, кадастровий номер - [NUMBER](а.с. 34-36). 08.05.2010 року згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю та згідно договору про відступлення права вимоги від 07.06.2010 року, ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором № ML 700/1195/2008 від 11.06.2008 (а.с. 25-33, 41-43). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 611, 629 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Таким чином, у зв'язку з порушенням відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором станом на 11.12.2017 року сума заборгованості по тілу кредиту з боку відповідача за період з 11.07.2014 року по 12.06.2028 року складає 61417,29 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11.12.2017 року складає 1664979,74 грн., що підтверджується наданим позивачем Додатком № 1 до Додаткового договору № 1 до кредитного договору № ML 700/1195/2008, перевіреним в судовому засіданні. Проте, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. В заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] заборгованість по тілу кредиту в розмірі 61417,29 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 11.12.2017 року становить 1664979,74 грн. На день розгляду справи в суді - станом на 07.05.2018 року за курсом НБУ України офіційний курс гривні до долара США становить: за 100,00 доларів США 26,3055 грн., відповідно 61417,29 доларів США у гривневому еквіваленті становить 1615613,93 грн.. Крім того, у ст. 541 ЦК України визначено поняття солідарного зобов'язання. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь - кого з них окремо. Враховуючи, що підстав для застосування положень ст.ст. 541, 543 ЦК України не передбачено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача борг по тілу кредиту за період з 11.07.2014 року по 12.06.2028 року в сумі 1615613,93 грн.. Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку». В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № РML 700/1195/2008 від 02.10.2008, згідно якого відповідач [PERSON] передав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить відповідачу на праві власності (а.с. 34-36). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 4.4. (Оцінка предмета іпотеки), вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем та становить 493005,00 гривень, що за курсом НБУ на дату укладання договору становить 101410,06 доларів США(1 USD = 4.8615 грн.). Згідно із частиною 1 статті 589 Цивільного кодексу України, в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (чч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником (відповідачем) позивачу будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення Відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст. 5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. За рахунок предмета іпотеки позивач може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені відповідачем, і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням відповідачем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених позивачем у зв'язку із реалізацією його права (п. 6.1 іпотечного договору). Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (постанова у справі № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року) відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Крім того у вказаній постанові зазначено, що такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання. Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно до ст. 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Беручи до уваги обставини справи, та виходячи із сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, можна зробити висновок про те, що ефективним відновленням прав кредитора є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї із умов надання (отримання) кредиту. Також позивач надав звіт від 26.10.2017 року про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1500 га, розташована за адресою: [ADDRESS], з висновку вбачається, що оціночна вартість об'єкта оцінки становить 180700 (сто вісімдесят тисяч сімсот) грн. 00 коп., звіт знаходиться в матеріалах справи. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] порушено умови кредитного договору, отже відповідач має відповідати за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, в тому числі з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Що стосується посилань представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, викладених в окремій заяві, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов'язання. Згідно з п.п. 1.9.1, 1.9.2 кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3. та ст.3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 27 червня 2017 року, тому наслідки спливу строків позовної давності можуть бути застосовані виключно до періодичних платежів, які не були сплачені позичальником до 27 червня 2014 року. Проте позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по тілу кредиту за період з 11.07.2014 року по 12.06.2028 року, тобто в межах строків позовної давності, тому посилання представника відповідача щодо спливу строків позовної давності є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо посилань представника відповідача про фальшивість доказів, а саме заяви на видачу готівки від 11.06.2008 року, необхідно зазначити наступне. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Кредитні кошти в сумі 70000,00 доларів США були отримані відповідачем [PERSON] 11.06.2008 р. шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок № [NUMBER], відкритий у ЗАТ ОТП Банк на його ім'я, про що свідчить кредитна заявка від 11.06.2008 р. (а.с. 8). Підстави вважати вказану заявку недостовірною чи сфальшованою - відсутні, відповідач не надав доказів для визнання відомостей, які в ній викладені недостовірними чи сфальшованими, тому підстав для виключення її з доказів - не вбачається. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial