Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

У березні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (далі-банк, позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, припинення права власності, виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги банк виходив з того, що між АКІБ «Укрсиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», у якого ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за кредитом) та [PERSON] 30.11.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №11261402000, згідно умов якого [PERSON] отримав від позивача кредит у сумі 114 530,00 доларів США на строк до 30.11.2037 року зі сплатою 12,90% річних за користування кредитом. Банк виконав умови кредитного договору та надав [PERSON] зазначені грошові кошти у повному обсязі. Разом з тим, [PERSON] умови договору споживчого кредиту належним чином не виконує і станом на 22.11.2013 року сума загальної кредитної заборгованості перед позивачем складає 179 843,77 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 437 491 грн. 26 коп. (а.с. 144). Крім того, 30.11.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем [PERSON] з метою забезпечення згаданого договору кредиту укладено договір іпотеки №71459, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.11.2007 року. Зважаючи на неналежне виконання [PERSON] умов договору про надання споживчого кредиту №11261402000 від 30.11.2007 року ПАТ «Дельта Банк» просило суд звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки у вигляді квартири, визнати право власності на квартиру за банком та виселити мешканців з квартири. Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, від 12.01.2015 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано у одне провадження первісний позов із зустрічною позовною заявою [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору іпотеки нікчемним. Обґрунтовуючи зустрічний позов [PERSON], підтвердив обставини укладання 30.11.2007 року з АКІБ «Укрсиббанк» договору про надання споживчого кредиту №11261402000 та договору іпотеки №71459. Також, посилався на те що на час укладання вказаних договорів він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від вказаного шлюбу подружжя вже мало малолітню дитину [PERSON] ([INFO]), а [PERSON] була вагітною другою дитиною. На думку [PERSON] в той день коли він уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], його малолітній син [PERSON] також отримав право користування придбаною квартирою та майнові права на житло, оскільки [PERSON], як батько, вчинив правочин в інтересах своєї малолітньої дитини з метою забезпечення його житлом. Однак, оскільки договір іпотеки від 30.11.2007 року було укладено без погодження у встановленому порядку з органом опіки і піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються, тому [PERSON] просить суд визнати договір іпотеки №71459 від 30.11.2007 року нікчемним. У судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій первісний позов підтримав та просив суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач в судове засідання з'явився, вимоги первісного позову не визнав, просив суд залишити його без задоволення, вимоги зустрічного позову підтримав. Третя особа у справі: Державна реєстраційна служба України, представника у судове засідання не направила, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, на адресу суду надіслала пояснення у яких просила суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства та за відсутності її представника. Представник третьої особи: органу опіки і піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання з'явилась, вимоги первісного позову просила відхилити, вимоги зустрічного позову просила вирішити згідно положень чинного законодавства з урахуванням інтересів малолітніх дітей. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов необхідно відхилити виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк») та [PERSON] 30.11.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №11261402000, згідно умов якого [PERSON] отримав від позивача кредит у сумі 114 530,00 доларів США на строк до 30.11.2037 року зі сплатою 12,90% річних за користування кредитом (а.с.12-17). Судом встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк» (який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» 08.12.2011 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк», своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором №11261402000 від 30.11.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] Таким чином, стягнення коштів має відбуватись на користь нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» (а.с.65-67а). Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови вказаного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгував позивачу станом на 22.11.2013 року кошти у сумі 179 843,77 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 437 491 грн. 26 коп., яка складається із кредитної заборгованості у сумі 110 391,50 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 882 359 грн. 26 коп. та заборгованості по процентам у сумі 69 452,27 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 555 131 грн. 99 коп. Крім того, 30.11.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем [PERSON] з метою забезпечення згаданого договору кредиту укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. від 30.11.2007 року за реєстровим №2478 (а.с.37-39). Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя. Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено право iпотекодержателя на продаж предмета іпотека будь-якій особі - покупцеві на підставі рішення суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором кредиту відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідно до вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: зокрема, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Окрім того, ст.38 цього Закону передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у частині 6 визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, з умов укладених між позивачем та відповідачем правочинів та зі змісту наведених правових норм вбачається, що вимоги ПАТ «Дельта Банк» в частині звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Однак, в частині пред'явлених банком позовних вимог про виселення з квартири відповідача та всіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі, суд вважає за необхідне відмовити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, у частині 1 статті 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 цієї ж статті 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до п. 6.5 договору іпотеки та п. 7.6 договору про надання споживчого кредиту всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі. Листування між сторонами за договорами здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі «Адреси, банківські реквізити та підписи сторін» або за іншою адресою, про яку сторона письмово повідомила іншій стороні при зміні адреси. З додаткової угоди №1 від 26.03.2009 року до договору про надання споживчого кредиту вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26), однак позивачем повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та вимогу про добровільне звільнення приміщення від 30.10.2013 року надіслано рекомендованою кореспонденцією за старою адресою відповідача до м. Чернігова (а.с. 59-64). Таким чином, суд приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем належної письмової вимоги іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Оскільки законом передбачений певний порядок добровільного виселення за вимогою банку, і цей порядок банком не дотриманий, позов про виселення без дотримання попереднього порядку є передчасним. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення вимог первісного позову, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Стосовно вимог зустрічного позову, то він не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є, зокрема, те, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (п. 6). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Відповідно ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно довідки Форми №3 у квартирі [ADDRESS], що є предметом іпотеки зареєстровані наступні особи: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], дружина), [PERSON] ([INFO], син), [PERSON] ([INFO], син). (а.с.163). З вказаної довідки вбачається, що всі особи були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки, в 2008 році, тобто, після укладення договору іпотеки №71459 від 30.11.2007 року. Відповідно до п.2.4.6 вказаного договору іпотеки іпотекодавець не мав права без згоди іпотекодержателя надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки будь-яких фізичних або юридичних осіб. З викладеного вбачається, що відповідач в порушення зазначеного пункту договору іпотеки №71459 від 30.11.2007 року, після укладення вказаного договору, зареєстрував у спірній квартирі свою дружину та двох малолітніх дітей, окрім того, судом встановлено, що діти відповідача не мали права власності на предмет іпотеки чи права користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що первісний позов необхідно задовольнити частково, оскільки він частково ґрунтується на вимогах закону та частково підтверджений належними та допустимими доказами, тоді як у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити повністю, оскільки відповідачем [PERSON] не доведено суду належними та допустимими доказами обставини визнання договору іпотеки №71459 від 30.11.2007 року нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial