Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк про визнання договору іпотеки припиненим, мотивуючи цей позов тим, що 17 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № VO21G104751542, відповідно до якого він отримав кредитні кошти на строк по 17 липня 2037 року включно у розмірі 13200 доларів США на купівлю квартири, а також у розмірі 4455 доларів США на сплату страхових платежів. Крім цього, 17 липня 2007 року з метою забезпечення зобовязання по кредитному договору № VO21G104751542 позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатна квартира, що знаходиться в м.Горохів Волинської області по вул.Львівській, 28/16. У звязку із неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань ПАТ КБ Приватбанк звернулося з позовом до нього про дострокове виконання цих зобовязань. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року з позивача стягнуто кредитну заборгованість за вищевказаним договором в розмірі 102014 грн., однак виконавчий лист на виконання цього рішення стягувачем не подано. Після цього ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості повторно, однак рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено, а дію кредитного договору припинено. Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року вищевказане судове рішення скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у звязку із пропущенням ПАТ КБ Приватбанк строків позовної давності. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ рішення Апеляційного суду Волинської області залишено без змін. 02 грудня 2016 року позивач отримав письмове повідомлення, що він є боржником по кредитному договору № VO21G204751542 від 17 липня 2007 року, відповідно до якого відповідач має намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно. Позивач вважає, що пропуск відповідачем терміну позовної давності звернення до суду з відповідним позовом позбавляє останнього задовольнити свої майнові вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна, а тому, на його думку, на це майно правовий режим, визначений законодавством про заставу та іпотеку, не розповсюджується. З огляду на вищевикладене позивач просить визнати договір іпотеки, укладений 17 липня 2007 року між ним та ПАТ КБ Приватбанк, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 1112, припиненим. В судовому засіданні представник відповідача - ПАТ КБ Приватбанк [PERSON] позову не визнав, посилаючись на те, що пропущення кредитором терміну позовної давності звернення до суду не припиняє дію обумовленого кредитним договором зобовязання, а тому, на його думку, для визнання договору іпотеки припиненим немає правових підстав. З огляду на вищенаведене представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином та вчасно повідомлявся про дату, час та місце його проведення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Крім цього, представник позивача ствердив, що оскільки [PERSON] не має можливості виконати обумовлене кредитним договором зобовязання, а стягувач позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про його виконання, тому це зобовязання припиняється на підставі ст.607 ЦК України. Представник позивача пояснив, що позивач про порушення своїх прав дізнався з рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, а тому терміну позовної давності при предявленні вищевказаного позову не пропустив. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 липня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ Приватбанк укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], відповідно до якого [PERSON] надав в іпотеку квартиру, що знаходиться у м.Горохів Волинської області по вул.Львівській, 28/16, у забезпечення його зобовязань перед ЗАТ КБ Приватбанк за кредитним договором № VO21G104751542 від 17 липня 20007 року (а.с.5-10). Пунктом 28 цього договору визначено, що він діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. 17 липня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ Приватбанк укладено кредитний договір № VO21G104751542, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13200 доларів США на купівлю квартири та у розмірі 4455 доларів США на сплату страхових платежів з кінцевим терміном повернення 17 липня 2037 року (а.с.11-15). З повідомлення № 1557 від 02 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON] повідомлено про намір банку задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно (а.с.26). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Натомість Законом України "Про іпотеку" не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2011 року із [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк стягнуто кредитну заборгованість по вищевказаному кредитному договору в розмірі 102014,57 грн., що утворилась станом на 21 травня 2009 року (а.с.16). Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року рішення Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ Приватбанк про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № VO21G104751542 в розмірі 30339,13 доларів США, яка утворилася станом на 25 червня 2015 року із врахуванням суми заборгованості, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено у звязку із закінченням строків позовної давності (а.с.17-21). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ Приватбанк відхилено, рішення Локачинського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року залишено без змін (а.с.22-25). Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 Припинення зобовязання розділу І книги пятої Зобовязальне право ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 Припинення зобовязання ЦК України також не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином суд приходить до висновку, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності зобовязання не припиняється. До такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 15 травня 2017 року № 6-786цс17. Отже, з огляду на вищенаведене суд вважає, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором № VO21G104751542 від 17 липня 20007 року, підтверджений рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2015 року, сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України Про іпотеку, оскільки інше не передбачене вищевказаним кредитним договором. Крім цього, суд вважає необґрунтованими посилання представника позивача на те, що зобовязання [PERSON], яке випливає з кредитного договору № VO21G104751542 від 17 липня 20007 року, припиняється неможливістю його виконання відповідно до ст.607 ЦК України, як такі, що не підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed