Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з вищезазначеним позовом та просять визнати за ними право власності в рівних частинах на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме нежитловою будівлею, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 220.0 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог вказують, що в [ADDRESS] 15 розташована нежитлова будівля загальною площею 220.0 кв.м.. Зазначена житлова будівля була побудована в 1969 році, господарчим способом КСП «Україна» та останнім використовувалась, як конюшня. Після реорганізації КСП «Україна» вище зазначений об`єкт нерухомості, разом з іншим майном в 2003 році рішенням Виконавчого комітету співвласників майна реорганізованого КСП «Україна» був переданий групі осіб колишнім членам КСП «Україна», серед яких був ї їх батько [PERSON] .. Після передачі майна даним нежитловим приміщенням користувалась їхня родина, а починаючи з 2007 року вони одноособово, відкрито використовують дане приміщення для здійснення господарської діяльності. З моменту використання даного приміщення будь-яких претензій до них ніхто не пред`являв, вони за власний рахунок проводять поточні та капітальні ремонти, тощо. У судовому засіданні позивачі та їх представники заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі на вище зазначених підставах та вказали, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності та крім того іншим шляхом захистити свої порушені права не має можливості у зв`язку з тим, що відсутній інший правовий механізм, визнання права власності у ситуації, що склалася. Представник Домантівської сільської ради Сквирського району Київської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Третя особа : [PERSON] та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволені позовних вимог посилаючись на те, що 20.01.2009 року її рідний дід [PERSON] у Домантівській сільській раді Сквирського району Київської області посвідчив заповіт згідно, яким заповідав все належне йому майно. [INFO] . [PERSON] - помер. Вона прийняла спадщину та в ході отримання свідоцтва про спадщину довідалась, що її діду [PERSON] в 2003 році згідно акту приймання передачі майна, що є спільною частковою власністю спілки співвласників її діду, як члену колишнього КСП «Україна» належала конюшня та інше майно реорганізованого КСП «Україна», що стверджується Протоколом спільного засідання Виконавчого комітету та ревізійної комісії спілки співвласників майна та Актом № 3 приймання передачі майна, що є спільною частковою власністю спілки співвласників цілісного майнового комплексу тощо. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що Протоколом № 3 спільного засідання Виконавчого комітету та ревізійної комісії спілки співвласників майна від 13.06.2003 року було рекомендовано зборами припинити членство у спілці за власним бажанням з виділенням майна для особистого користування із спільної часткової власності. Згідно акту № 3 приймання передачі майна, що є спільною частковою власністю спілки співвласників цілісного майнового комплексу затвердженого зборами співвласників від 18.06.2003 року. Співвласники майна реорганізованого КСП «Україна» в особі голови комітету Кислян Г.М. передають майно групі осіб які забажали спільно, відповідно до сукупної вартості належних їм майнових паїв отримати у спільну часткову власність певний майновий комплекс для особистого користування, а саме : , свиноматки, корови, молодняк ВРХ, трактор ЮМЗ-6, сівалка СЗ-3,6А, плуг ПЛН 3-35, прицеп 2 ПТС-;А, бочка оприскувача, частка силосної траншеї, свинарник Квітневе, кормоцех - склад, а всього на загальну суму 74 762 грн. Згідно додатку до вище значеного акту вбачається, що майно на суму 74 762 грн. було прийнято [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Пунктом 8 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14 березня 2001 року та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 квітня 2001 року за № 305/5496, (який був чинний на момент виникнення спірних відносин) , встановлено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів : - об`єднати свій майновий пай з паями інших співвласників; - отримати майно в натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новоствореної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу; - отримати майно в натурі у спільну часткову власність, уклавши договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду; - отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд; - відчужити пай будь-яким способом у встановленому законом порядку. Пунктом 9 Порядку визначено, що виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників. Пункт 15 Порядку визначає, що при виділенні майна у натурі групі співвласників, які уклали договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, співвласники передають підприємству-правонаступнику (користувачу) один примірник цього договору і копію рішення зборів співвласників про виділення майна в натурі. Підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання - передавання майна робить відмітки про виділення майна в натурі у спільну часткову власність у Свідоцтвах цієї групи співвласників, що засвідчені підписом керівника підприємства та печаткою. Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, можуть бути підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку. З урахуванням наведеного, суд, приходить до висновку, що група колишніх членів КСП «Україна» порушила порядок набуття права власності на майно КСП. Згідно статті 182 Цивільного кодексу України, вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п. 51 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553), для державної реєстрації права власності у зв`язку із виділенням нерухомого майна в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств подаються: 1) свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) з відміткою підприємства правонаступника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства про виділення майна в натурі, засвідченою підписом керівника такого підприємства та печаткою; 2) акт приймання-передачі нерухомого майна. З вище наведеного, суд, приходить до висновку, що група членів колишнього КСП «Україна», а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , або їх спадкоємці, в установленому порядку не скористались установленою процедурою набуття права власності на майно реорганізованого КСП «Україна», а отже не можуть вважатися власниками. Окрему суд, звертає увагу, що третя особа [PERSON] не надала суду доказів, що вона дійсно прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та що саме [PERSON] надавалась у власність спірна будівля, оскільки це не підтвердила допустимими доказами. Згідно із частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність права власності не встановлена судом. У відповідності до позиції, викладеної в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ", за нормами Цивільного кодексу України підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватись різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, які не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. За Цивільним кодексом України (в подальшому ЦК) до первинного способу набуття права власності відноситься: набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК); набуття права власності на перероблену річ чи на зібрані плоди або привласнені (добуті) загальнодоступні дари природи, у т.ч. в результаті полювання на диких звірів, вилову риби (ч. 2 ст. 189, статті 332, 333 ЦК); визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 76 ЦК); набуття права власності на скарб, знахідку, бездоглядну домашню тварину або інше безхазяйне майно, у т. ч. на майно, від якого відмовився або на яке втратив право попередній власник (статті 335, 336, 337, 338, 340, 341, 343 ЦК); набуття права власності на майно добросовісним набувачем від не уповноваженого відчужувача у разі відмови власнику у задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК); набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК). До похідних способів належить набуття цього права: на підставі правочинів (ст. 334 ЦК); в порядку спадкування після смерті громадянина (ст. 1216 ЦК); в порядку правонаступництва при реорганізації юридичної особи (ч. 2 ст. 104, статті 107, 109 ЦК); у випадку приватизації державного майна та майна, що перебуває у комунальній власності (ст. 345 ЦК). Похідними способами набуття права власності, зазвичай, є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб або публічно-правових утворень. Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Цивільний кодекс України розглядає набувальну давність як первинний спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за ст. 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнішнього володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 р. Така правова позиція міститься в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі N 6-27245св07. Позов у даній справі подано до суду 05.04.2018 р., тобто з дотриманням вказаних положень чинного законодавства щодо періоду, в який може застосовуватись набувальна давність. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Враховуючи наведене, позов правомірно пред`явлено до селищної ради з огляду на те, що відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спірну нежитлову будівлю. Також, статтею 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Так, у рішенні від 30.11.2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою NQ 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Отже, сукупність обставин справи свідчить про добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність, тривалість та безтитульність володіння позивачами спірним об`єктом, а отже і про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на зазначені об`єкти на підставі статті 344 Цивільного кодексу України за набувальною давністю. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги.

Outcome: approved