Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує такими обставинами. 01 вересня 2001 року померла мати позивача [PERSON]. Відповідно до заповіту [PERSON] заповідала позивачу житловий будинок , що розташований в с.Василівка по вул.Горького, буд.№ 23 Іванівського району Одеської області і право на земельну частку (пай) на землях КСП «Вікторія» розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі(на місцевості). Позивач спадщину прийняв, про те нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на зазначене спадкове майно. За життя [PERSON] право власності своє не зареєстровала, та в даний час зробити це не можливо, оскільки цивільна правоздатність особи припиняється в момент смерті. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, надали заяву про слухання справи у їх відсутність на позовних вимогах наполягала. Представник відповідача у судове засідання також не зявився, надав на адресу суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Суд враховуючи те , що спадкові відносини виникли , до набрання чинності нового ЦК України і не мали продовжуваного характеру тому, при розгляді справи необхідно керуватись нормами ЦК УРСР 1963 року. Судом встановлено, що 01 вересня 2001 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Останнім місцем проживання [PERSON] та місцем відкриття спадщини було с.Василівка Іванівського району Одеської області, до дня смерті проживала одна, що підтверджується довідкою Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області. За життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області [PERSON] 05.09.2000 року та зареєстровано в реєстрі за № 57. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) даний заповіт є чинним. Відповідно до заповіту [PERSON] визначила спадкоємцем [PERSON] заповідаючи йому житловий будинок , що розташований в с.Василівка по вул.Горького, буд.№ 23 Іванівського району Одеської області і право на земельну частку (пай) на землях КСП «Вікторія» розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі(на місцевості). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку, що розташований в с.Василівка по вул.Горького (Весела), буд.№ 23 Іванівського району Одеської області і право на земельну частку (пай) на землях КСП «Вікторія» розміром 6,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Спадщину за заповітом позивач [PERSON] прийняв, оскільки звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією матеріалів спадкової справи, наданими нотаріальною конторою на запит суду. Про те у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу відмовлено, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, які отримати не можливо, оскільки цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті особи відповідно до ст.25 ЦК України. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про нотаріат», п.п. 4.15., 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 року № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з досліджених судом документів, право на земельну частку (пай) підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай). Про те у позивача відсутній даний правовстановлюючий документ, в звязку з його втратою. Однак відповідно до довідки відділу в Іванівському районі головного управління держгеокадастру в Одеській області вбачається, що [PERSON] члену колективного сільськогосподарського підприємства «Вікторія» видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0051061, який зареєстровано в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 61 від 05 серпня 1996 року розмір земельної частки ( паю) складає 6,8 в умовних кадастрових гектарах. Право власності на будинок не зареєстровано належним чином, та за життя не було отримано правовстановлюючого документу, отримати на імя померлого правовстановлюючі документи на будинок є неможливим, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, та оформлення будь-яких документів на померлу особу є незаконним. Оскільки у власність спадкоємця може перейти лише майно, яке належало спадкодавцю на праві власності, у разі смерті власника нерухоме майно, правовстановлюючі документи на яке відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та спадкоємцям повинно вирішуватися у судовому порядку. Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у по господарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги, долученою до матеріалів справи та спадкодавиця була головою домогосподарства. Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речовий прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що остання не була власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно з ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України та наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] до Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Outcome: approved