Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна набутого за час шлюбу, а [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивачка [PERSON] посилається на те, що 11 серпня 1992 року відділом ЗАГС Городищенського району Черкаської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, а 03 березня 2015 року шлюб було розірвано, що підтверджується актовим записом Городищенського районного управління юстиції. Під час спільного проживання був набутий у власність збудований житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS], який зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 07 листопада 2007 року, виданого виконавчим комітетом Городищенської міської ради і записаного в Реєстрову книгу №37 реєстр №7224, що підтверджується довідкою Городищенського виробничого відділку КП «ЧООБТІ» від 15 листопада 2016 року №485.Вартість будинку та надвірних споруд складає згідно Звіту про оцінку майна 114722,37 грн..Остільки спільне життя з відповідачем не склалося, виник спір щодо користування спільним майном, то необхідно вирішити питання поділу спільного майна як колишнього подружжя в судовому порядку, так як домовленостей про належні частки не має, шлюбний договір не укладався, що призводить до порушення її прав та інтересів передбачених ст.ст.60,69,70 Сімейного Кодексу України. 17 січня 2017 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації, обґрунтовуючи тим, що за Актом опису майна, складеного 26 березня 2015 року за участю голови вуличного комітету, двох свідків, підписаного ними та скріпленого печаткою виконавчого комітету Городищенської міської ради, до спільного майна подружжя входить ще й легковий автомобіль ВАЗ 2108 державний номер [NUMBER] реєстраційні документи якого оформлені на відповідача, який є неподільною річчю і за яку він не проти отримати грошову компенсацію в розмірі 9777 грн. з подальшим залишенням у власності [PERSON]. Згідно Звіту про оцінку транспортного засобу середня ринкова вартість продажу аналогічного автомобіля складає 19555,43 грн. Крім цього, всупереч нормам ст.369 ЦК України, відповідачка всі їх спільні речі, а також речі побутового вжитку: гарнітур «Вітальня», крісла 2 штуки, стільці 2 штуки, диван, кроваті 2 штуки полуторні, комп»тер, ноутбук, шафа двох дверна з антресоллю та шафа трьох дверна з антресоллю, диван-кровать, журнальні столи 2 штуки, кухонна стінка, холодильник, холодильна камера, мікрохвильова, мультиварка, стіл кухонний та стільці 2 штуки, електром»ясорубка, пральна машина автомат, вивезла із будинку та самостійно ними розпорядилася, тому просить виділити йому у власність крісла 2 штуки, стільці 2 штуки, диван, шафа двох дверна з антресоллю, комп»ютер, пральна машина автомат, журнальний столик, гарнітур «Вітальня». 23 березня 2017 року [PERSON] подала заяву про уточнення позову та збільшення позовних вимог, за змістом якої вказує, що при підготовці позову до суду не було враховано ту обставину, що рішенням Городищенського районного суду Черкаської області шлюб хоч і було розірвано, але фактичні шлюбні відносини і ведення спільного господарства між ними, як подружжям було припинено лише весною 2014 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано 03 березня 2015 року. У вказаний період ними, як колишнім подружжям, було придбано додатково майно у виді легкового автомобіля шляхом отримання кредиту у банківській установі «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 20000 грн., власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є вона, а відповідач відповідно має право керування. Вона постійно несла витрати по оплаті комунальних послуг за електропостачання, газопостачання на відміну від чоловіка, обробляла город, ремонтувала будинок. Після припинення шлюбних відносин у 2010 році брала новий кредит у кредитній спілці м.Городище «Кредит Союз» 19 червня 2014 року і придбала для сина комп»ютер вартістю 5278грн., вмонтувала газовий котел вартістю 2050грн., встановила пластикові вікна та двері у будинку вартістю 15000грн., паркан біля будинку на суму 1924 грн. із профнастилу. Вважає вищеперераховані речі своєю особистою власністю, так як вони придбані виключно за її кошти і не вбачає підстав для їх поділу із відповідачем. Просила врахувати, що автомобілем постійно користувався відповідач і зараз він знаходиться у несправному стані, тому його слід залишити у його власності, а на її користь стягнути компенсацію, так як намірів ним користуватися не має. Щодо вимоги про виділ майна, то заперечує, остільки поділ відбувся при добровільному розподілі 26 березня 2014 року у присутності сторонніх осіб і при цьому відповідачу залишилася рівноцінна частина рухомого майна, яка не ввійшла до Акту опису майна. 23 березня 2017 року ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області позовні заяви сторін об»єднані в одне провадження. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач [PERSON], взяла участь у судовому засіданні 26 квітня 2017 року, просила визнати житловий будинок по [ADDRESS] об»єктом спільної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, не стягувати з відповідача компенсацію за 1/2 частину вартості легкового автомобіля, остільки не бажає залишати його у своєму користуванні, а відповідач не згідний сплачувати компенсацію і залишити його у спільній частковій власності без реального розподілу, визначивши ідеальні частки, а комп»ютер, газовий котел, пластикові конструкції, профнастил, планки, само різи,огорожу визнати її особистою власністю. Відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю і стягнути з відповідача на її користь судові витрати у вигляді судового збору. Відповідач та його представник позов [PERSON] не визнали, заперечили проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, як об»єкта спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні інших позовних вимог теж просили відмовити, мотивуючи тим, що будинок було придбано до шлюбу і він є його особистою власністю, що підтверджується рішенням Городищенської міської ради народних депутатів від 27 грудня 1991 року №202 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр.[PERSON]», за змістом якого вирішено виділити земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку розміром 0,13 га. по [ADDRESS], з яких 0,10 га. за рахунок садиби гр.[PERSON] за її згодою та 0,03 га. за рахунок вільного присадибного фонду міськради на якій раніше розміщався аварійний без господарський жилий будинок; випискою із рішення виконкому Городищенської районної Ради народних депутатів від 24 січня 1992 року №10 «Про дозвіл будівництва індивідуального жилого будинку громадянину [PERSON]» відповідно якого було розглянуто його заяву про надання дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку; планом забудови та схемою земельної ділянки від 24 січня 1992 року; актом комісії Інвентаризаційного контролю м.Городище від 19 серпня 1991 року, яка провела обстеження та оцінку без господарського господарства по [ADDRESS] і визначила, що житловий будинок інвентаризації не підлягає в зв»язку із його технічним станом та оцінку в розмірі 27 крб., які внесені до каси; Будівельним паспортом [NUMBER] від 24 січня 1992 року. Суд, вислухавши доводи сторін, свідків [PERSON], [PERSON], які посвідчили, що приймали участь у будівництві будинку по [ADDRESS] на прохання батька відповідача, але за сплином часу не пам»ятають періоду виконаних ними робіт, свідка [PERSON], який є батьком відповідача, про те, що будинок не може бути спільним майном сина і невістки, так як земельна ділянка була придбана до реєстрації шлюбу і на ній було розпочато будівництво фундаменту і стін з кирпіча та проводилися такі роботи за їх з дружиною кошти, як батьків,остільки власних коштів діти не мали для будівництва, позивачка привласнила нажите в шлюбі майно, вивезла його з будинку та зобов»язана компенсувати сину вартість автомобіля, свідка [PERSON], яка є матір»ю позивачки і посвідчила, що дійсно земельна ділянка під забудову була придбана сватами до шлюбу сторін і на ній був закладений фундамент, а всі остальні роботи у виді кладки стін, перестінків, внутрішніх робіт, будівництва криниці, ощепу, будівлі надвірних споруд робили разом із сватами за батьківські гроші і проводилися роботи ці з весни 1993 року, остільки донька перебувала в стані вагітності і спішили, щоб молода сім»я мала власне житло, свідок [PERSON], який є сином сторін у справі, посвідчив, що причиною непорозумінь між батьками є схильність [PERSON] до зловживання алкоголем, фактичним утриманням сім»ї займається мати, яка постійно купує нові речі в будинок, проводить ремонтні роботи, заміну предметів побуту, неодноразово брала кредити на такі цілі, пам»ятає, що в будинку живе з народження, автомобіль в даний час перебуває у несправному стані та не експлуатується, свідка [PERSON], про те, що працювала з позивачкою на одному місці роботи і є кумами та добре обізнаною із обставинами справи про те, що сторони будували будинок спільно з допомогою батьків, починаючи з стін та фундаменту, чула як позивачка періодично спілкувалася по телефону з відповідачем, батьками і вони організовували та проводили різні будівельні та ремонтні роботи в будинку і надвірних спорудах, бачила як відповідач привозив позивачку на придбаному автомобілі на роботу, після розірвання шлюбу позивач надіялася ще зберегти шлюб і продовжували жити як сім»я, однак відповідач висновків не робив та дозволяв надмірне вживання алкоголю, свідок [PERSON], посвідчив про те, що позивач і відповідач будували в період шлюбу садибу, у якій проводили спільно будівельні роботи, остільки він є в м.Городище професійним будівельником і його запрошували батьки позивачки робити кладку куткових стін та надвірних споруд, в підтвердження чого може показати на стінах будинку знак, який залишав за кожним місцем своєї роботи, як фамільний, свідка [PERSON],про те, що працюючи у відділі архітектури та будівництва Городищенської райдержадміністрації і будучи сусідом сторін у справі, обізнаний з тим, що сторони спільно будували домоволодіння і згідно даних Будівельного паспорта на забудову [NUMBER] від 24 січня 1992 року можна стверджувати, що дозвіл на будівництво житлового будинку був наданий у 1992 році, а будівельні роботи слід розуміти що були виконані з відхиленням від даних Плану забудови земельної ділянки, який мається у Будівельному паспорті, остільки при реєстрації домоволодіння у 2013 році в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне об»єднанне бюро технічної інвентаризації» було встановлено відступ від нього, свідка [PERSON],про придбання сторонами автомобіля у нього, як власника, в технічно справному стані у 2007 році, та дослідивши й оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає до часткового задоволення, як і зустрічний позов [PERSON], остільки сторони не довели своїх позовних вимог в повному обсязі, що є їх обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та роз'яснено сторонам і їх представникам всі права, обов'язки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 265ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Позивачі за первісним і зустрічним позовами повинні зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими вони, як з юридичними фактами, пов'язують свою матеріально-правову вимогу. Предметом вимоги позивачів за первісним і зустрічним позовами у справі, є поділ спільного майна подружжя згідно вимог ст.60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України та відшкодування понесених судових витрат згідно ст.141 ЦПК України (за позовом [PERSON]). В обґрунтування заявлених позовних вимог сторони посилалися виключно на норми Сімейного Кодексу України. Однак повністю погодитися з правильністю такого обґрунтування позовних вимог, суд, не може, виходячи із наступного. На думку суду, правові відносини, які склалися між сторонами, підпадають під вид цивільно-правових відносин - сімейне право. При розгляді цивільної справи встановлено, що 11 серпня 1992 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) та [PERSON] зареєстрували шлюб, який 16 квітня 2002 року рішенням Городищенського районного суду Черкаської області розірвано, з подальшою реєстрацією факту 03 березня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області (а.с.96-97). Відповідач-позивач [PERSON] до рестрації шлюбу з позивачем-відповідачем [PERSON] перебував у іншому шлюбі та спору з приводу майна набутого під час першого шлюбу між колишнім подружжям не було і не є воно предметом спору, який виник у зв»язку з реєстрацією шлюбу вдруге. Відповідно залучення іншої сторони до вирішення спору не проводилося. У сторін по справі є одна спільна дитина - син [PERSON], [INFO](а.с.5). До вступу у шлюб відповідачем-позивачем було придбано під забудову житлового будинку з надвірними спорудами земельну ділянку за рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради народних депутатів від 20 червня 1991 року №102 «Про надання дозволу гр.[PERSON] на купівлю без господарського житлового будинку по [ADDRESS]» за змістом якого за його заявою отримано дозвіл на купівлю без господарського житлового будинку в аварійному стані, що підлягає знесенню, не підлягає інвентаризації, з внесенням в касу міської ради згідно оціночного акту, вартості будівельного матеріалу який вцілів і зобов»язано в місячний термін знести будинок (а.с.35), згідно до Акту комісії Інвентаризаційного контролю м.Городище від 19 серпня 1991 року, яка провела обстеження та оцінку без господарського господарства по [ADDRESS] і визначила, що житловий будинок інвентаризації не підлягає в зв»язку із його технічним станом та оцінкою в розмірі 27 крб., які внесені до каси, що підтверджується і рішенням Городищенської міської ради народних депутатів від 27 грудня 1991 року №202 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр.[PERSON]», за змістом якого вирішено виділити земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку розміром 0,13 га. по [ADDRESS], з яких 0,10 га. за рахунок садиби гр.[PERSON] за її згодою та 0,03 га. за рахунок вільного присадибного фонду міськради на якій раніше розміщався аварійний без господарський жилий будинок, та випискою із рішення виконкому Городищенської районної Ради народних депутатів від 24 січня 1992 року №10 «Про дозвіл будівництва індивідуального жилого будинку громадянину [PERSON]» відповідно якого було розглянуто його заяву про надання дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку, планом забудови та схемою земельної ділянки від 24 січня 1992 року, Будівельним паспортом [NUMBER] від 24 січня 1992 року, а також довідкою від 19 грудня 1991 року №7071 про наділення [PERSON] 0,13 га землі для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.31-34-36). Відповідно до Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку садибного типу, дачного та садового будинків 25 жовтня 2007 року новозбудований житловий будинок з господарськими спорудами прийнятий в експлуатацію (а.с.33). 01 січня 2013 року домоволодіння за адресою [ADDRESS] зареєстровано на праві особистої власності за [PERSON] Комунальним підприємством «Черкаське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності /[NUMBER]/ від 07 листопада 2007 року, виданого виконавчим комітетом Городищенської міської ради і записано в Реєстрову книгу №37 реєстр №7424, що підтверджується довідкою від 15 листопада 2016 року №485 із зміною номера будинку на [ADDRESS](а.с.7). Після розірвання шлюбу в 2002 році сторони продовжили проживати однією сім»єю та вести спільне господарство, чого і не заперечили в суді, та в листопаді 2007 року придбали для спільних потреб автомобіль ВАЗ 2108 державний номер [NUMBER] реєстраційні документи якого оформлені на [PERSON], кошти для придбання якого отримали оформивши кредит у банківській установі «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 20000 грн.(а.с.96-97, 99-103). Упродовж 16 лютого 2010 року, 16 грудня 2011 року,15 березня 2012 року, 15 березня 2013 року придбано, як вказує позивач-відповідач [PERSON]. за її власні кошти комп»ютер, газовий котел, пластикові конструкції (вікна, двері), профнастил, планки, саморізи, профнастил для паркану, що категорично заперечує відповідач-позивач [PERSON], мотивуючи придбання речей за спільні кошти(а.с.103-108). 26 березня 2014 року через неможливість спільного проживання з [PERSON] позивач винайшла інше житло у [ADDRESS] і переїхала з сином туди проживати(а.с.94). 26 березня 2015 року в присутності голови вуличного комітету Горідько В.Г., свідків [PERSON] та [PERSON], сторони, відповідно до змісту Акту опису майна, добровільно поділили спільне майно, про що зробили власноручні підписи і чого не заперечили в судовому засіданні (а.с.29). Між сторонами не укладався договір про виділ нерухомого майна і відсутній шлюбний договір. Сторонам було запропоновано судом добровільний поділ майна із визначенням ідеальних часток, для можливого врегулювання спору, але вони заперечили щодо такого підходу з огляду на зміст заявлених позовних вимог та існування спору. Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права сторін у справі, як колишнього подружжя, на частину у спірному майні, як спільній сумісній власності. Так як, спірне майно у виді земельної ділянки під забудову і домоволодіння було придбано та збудовано у період 1991-2002 року, в період шлюбу з 11 серпня 1992 року по 16 квітня 2002 року, тобто до набрання чинності 01 січня 2004 року Сімейним Кодексом України, то до правовідносин з приводу цього майна слід застосувати положення КпШС України, а в частині придбання майна у виді автомобіля в 2007 році та іншого в період з 2010-2013 років положення СК України, так як сторони не заперечили факту спільного проживання сім»єю і ведення спільного господарства після розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст.22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Як вбачається з роз»ясень, викладених у Постанові Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм КпШС» від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статтей 22,25,27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об»єктом права приватної власності.Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст.25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС). З огляду на викладене, суд, в ході розгляду цивільної справи, при вирішенні питання про статус майна у виді домоволодіння як спільної сумісної власності подружжя, виходив із наданих сторонами доказів коли воно було придбане та з яких джерел придбавалося. Із системного аналізу доказів у виді рішення виконавчого комітету Городищенської міської ради народних депутатів від 20 червня 1991 року №102 «Про надання дозволу гр.[PERSON] на купівлю без господарського житлового будинку по [ADDRESS]», Акту комісії Інвентаризаційного контролю м.Городище від 19 серпня 1991 року, рішення Городищенської міської ради народних депутатів від 27 грудня 1991 року №202 «Про будівництво індивідуального житлового будинку гр.[PERSON]», рішення виконкому Городищенської районної Ради народних депутатів від 24 січня 1992 року №10 «Про дозвіл будівництва індивідуального жилого будинку громадянину [PERSON]», плану забудови та схеми земельної ділянки від 24 січня 1992 року, Будівельного паспорту [NUMBER] від 24 січня 1992 року, довідки від 19 грудня 1991 року №7071 про наділення [PERSON] 0,13 га землі для будівництва індивідуального житлового будинку, Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку садибного типу, дачного та садового будинків, вищевикладених свідчень свідків, беззаперечно встановлено судом, що має місце придбання земельної ділянки [PERSON] для будівництва індивідуального жилого будинку до реєстрації шлюбу з [PERSON], тобто до 11 серпня 1992 року і факт будівництва житлового будинку і надвірних споруд мав місце виключно в період шлюбу. Докази у справі свідчать, що спірне майно у виді житлового будинку і надвірних споруд збудовано не лише за особисті кошти відповідача-позивача [PERSON], належних та допустимих доказів, з яких би достовірно вбачався такий факт, не встановлено, обидві сторони підтвердили, що саме кошти їх батьків були першочерговим джерелом виконаних будівельних робіт, а в подальшому вже інші будівельні роботи проводилися і за їх зберігання. Суд не може погодитися з доводами відповідача-позивача [PERSON] про будівництво житлового будинку і надвірних споруд до шлюбу за особисті кошти без права позивача - відповідача [PERSON] на частку у спірному майні, адже такі твердження всупереч вимогам ч.1ст.81 ЦПК України не підтверджено відповідними доказами. Згідно роз»ясень п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. При цьому, слід врахувати факт державної реєстрації права власності на новозбудоване майно саме в період шлюбу між сторонами, хоч вони вже мали і фактичний статус, як пояснили сторони, і що підтверджується свідоцтвом про право власності /[NUMBER]/ від 07 листопада 2007 року, виданим виконавчим комітетом Городищенської міської ради, даними Реєстрової книги №37 реєстр №7424, довідкою від 15 листопада 2016 року №485 (а.с.7). Надані сторонами докази у справі безсумнівно вказують, що право власності на новостворене нерухоме майно у виді індивідуального житлового будинку з господарськими спорудами, як вказано в Акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку садибного типу, дачного та садового будинків, виникло у них, як осіб, які створили це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності і саме в період шлюбу. Суди проводять поділ нерухомого майна, як правило, на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, але про проведення такої сторони не заявляли і тому суд, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог про виділ часток у спільному майні подружжя. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онер»їлдіз проти Туреччини" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Підсумовуючи викладене, суд, приходить до висновку, що спірне майно у виді житлового будинку з надвірними спорудами, яке набуто сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і не може йти мова про особисту власність [PERSON], оскільки це порушуватиме права [PERSON]. як співвласника, які гарантовані ст.41 Конституції України. Позивач погодилася на закріплення права власності на будинок у частках без виділу в натурі і вважає такі умови прийнятними. Відповідач пояснив, що теж згідний на закріплення часток у спільному майні без виділу в натурі, якщо суд прийде до такої необхідності за результатами вирішення спору, остільки не має намірів створювати позивачу перешкод, але наполягав що нерухоме майно є його особистою власністю. Суд не вправі збирати докази за власною ініціативою. Через недостатність доказів у справі судом було запропоновано відповідачу представити додаткові докази, як стороні, яка несе обов»язок доказування, проте вони суду надані не були. Заявлені відповідачем та його представником клопотання про допит свідків, судом були задоволені, проте рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, яким не відомі обставини, що мають значення для справи. Суду, мають бути представлені і письмові докази - будь-які документи, акти, довідки, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, а такі як не надані так і відсутні за своїм можливим походженням на підтвердження факту належності на праві особистої власності майна відповідачу [PERSON]. Не є обґрунтованим посилання відповідача щодо належності йому домоволодіння на праві особистої власності, як такого, що був побудований коштами одного з подружжя до реєстрації шлюбу. Вирішуючи позовні вимоги сторін за первісним і зустрічним позовами про поділ вищезазначеного іншого майна утому числі і легкового автомобіля, суд виходить з наступного. Із встановлених судом обставин у справі встановлено, що в листопаді 2007 року сторони придбали для спільних потреб автомобіль ВАЗ 2108 державний номер [NUMBER] реєстраційні документи якого оформлені на [PERSON], кошти для придбання якого отримали оформивши кредит у банківській установі «Райффайзен Банк Аваль» в розмірі 20000 грн.. 13 листопада 2007 року вказаний транспортний засіб був узятий на облік Корсунь-Шевченківським ВДАІ УМВС України. Досліджені судом докази вказують, що фактично часом придбання автомобіля є п»ятирічний період після розірвання шлюбу і, що не заперечили сторони. Факт проживання після офіційного розірвання шлюбу однією сім»єю та ведення спільного господарства сторони не заперечили і повідомили, що між ними були стосунки властиві сім»ї. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона Статтею 63 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, статтею 70 Сімейного Кодексу України визначено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 ст.71 СК України щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає у їх спільній частковій власності. Сторони повідомили суду, що між ними, не досягнуто домовленості щодо розпорядження майном у виді легкового автомобіля. Так відповідач за зустрічним позовом не бажає сплачувати позивачу компенсацію і не проти залишити автомобіль у власності позивача зі стягненням на її користь вартості 1/2 частки автомобіля або повної відмови від неї на користь позивача, а позивач не бажає як сплачувати компенсацію відповідачу або залишати за собою повне право власності на автомобіль з огляду на його несправність. Отже, суд, оцінюючи докази про те, що жоден із подружжя не вчинив передбачених ч.5ст.71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільною є річ у виді саме легкового автомобіля і він не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, повне заперечення сторін щодо можливих варіантів розподілу, приходить до висновку про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності ( правова позиція, висловлена ВСУ в постанові від 18 січня 2017 року у справі №6-2565 цс16). Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання її особистою власністю майна у виді комп»ютера, газового котла, пластикових конструкцій (вікна, двері), профнастилу, планок, саморізів, профнастилу для паркану,то, суд не вбачає належного обґрунтування для настання таких правових підстав, остільки, вказані речі є складовими житлового будинку і надвірних споруд колишньої сім»ї [PERSON] та є доведеним перед судом факт спільного придбання їх в період спільного проживання після розірвання шлюбу і за спільні кошти. Не знаходить обґрунтованими, суд, і вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про виділ йому майна у виді крісла 2 штуки, стільці 2 штуки, диван, шафа двох дверна з антресоллю, комп»ютер, пральна машина автомат, журнальний столик, гарнітур «Вітальня», з огляду на досліджений доказ Акт опису майна за яким 26 березня 2014 року у присутності голови вуличного комітету Горідько В.Г., свідків [PERSON] та [PERSON], за участю самих же сторін, як чоловіка і дружини, відбувся добровільний розподіл, скріплений їх підписами і при цьому відповідач жодних заперечень не зазначив, що стверджує про його волю, усвідомлення подій, що відбувалися. Відповідно до ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності - є рівними. При вирішенні спору судом не встановлено обставин того, щоб один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї, а тому суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя. Оцінюючи зібрані та досліджені у справі докази, суд приходить до висновку, що первісна позовна заява і зустрічний позов підлягають до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що лише [PERSON] заявила про стягнення судових витрат з відповідача на її користь, та згідно ст.141 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судовий збір присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому суд, вважає за обґрунтоване стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. Так, згідно ч.3ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має майновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру, в даному випадку у 2016 році становив 573,62, що відповідно 286,81грн.. На підставі наведеного,

Outcome: approved