Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Представник КП "ДКПЛ" ДОР звернувся до суду із заявою про надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування заяви зазначив, що 06.07.2019 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї органічного маячного розладу та суіцидальних висловлювань, які обумовлюють її небезпеку для себе та оточуючих. У судовому засіданні представник заявника та лікар-психіатр заяву не підтримали, зазначили, що [PERSON] є здоровою людиною та не потребує психіатричної допомоги. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вважає себе здоровою людиною, не представляє небезпеки для себе і оточуючих, обставини, яки стали підставою для її госпіталізації були обумовлені сімейною сваркою. У судовому засіданні прокурор, висловив думку про те, що зазначена заява не підлягає задоволенню в зв`язку із тим, що немає необхідності в госпіталізації [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] його дружина, всі обставини викладенні у його заяві не є правдою, агресивна поведінка його дружини була обумовлена сімейною сваркою, яка виникла з його вини. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, [PERSON] , думку прокурора, допитавши свідка, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Главою 10 (ст.ст. 339-342) ЦПК України, Законом України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні було встановлено, що 06.07.2019 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї суіцидальних висловлювань, які обумовлюють її небезпеку для себе та оточуючих. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - органічний маячний розлад. Проте, безпосередньо у судовому засіданні лікар-психіатр свою заяву не підтримала, зазначила, що [PERSON] не потребуває психіатричної допомоги, оскільки є здоровою людиною. Окрім цього, з наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що хвора [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку із чим скарг не виказує, своє надходження до стаціонару пояснює сваркою з чоловіком, який «сповістив, що зраджує мені», свою неправомірну поведінку вдома не заперечує, в неї наявні суіцидальні висловлювання, проте будь-яких належних доказів на підтвердження її поведінки, що являє собою небезпеку для себе і оточуючих, внаслідок встановленого у неї захворювання ні висновок ні матеріали справи не містять. В той же час, обставини, щодо необхідності госпіталізації навпаки спростовуються показами її чоловіка [PERSON] , який зазначив, що дійсно сварка мала місце та він сповіщав її щодо зради, обставини викладені у своїй заяві не підтримав, а також поясненнями безпосередньо [PERSON] , яка зазначила, що нервовий зрив та суіцидальні висловлювання були лише результатом їх сварки з чоловіком. Відтак, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів небезпеки [PERSON] для неї особисто та для оточуючих, тобто доказів обставин, що стали підставою для госпіталізації [PERSON] , та навпаки спростовання вказаних у заяві обставин поясненнями самої [PERSON] та свідка [PERSON] , суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невідємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви КП «ДКПЛ» ДОР щодо надання психіатричної допомоги у примусовому порядку слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed