Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулися до суду з позовом до Приватного підприємства «Запорізький центр спадщини і права» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.01.2015р. [PERSON] діюча по довіреності від [PERSON] уклала з Приватним підприємством «Запорізький центр спадщини і права» Договір про надання юридичних послуг б/н, за умовами якого, Виконавець, прийняв на себе зобов'язання надати комплекс юридичних послуг по завданню Замовника, а Замовник зобов'язалась цей комплекс робіт прийняти та оплатити. Позивач частково оплатив вартість юридичних послуг на загальну суму 2500 грн., що підтверджується квитанціями на 2000 грн. та 500 грн. Відповідач в особі директора [PERSON] вимагав від Позивача надання для роботи виключно оригінали документів. Позивач не погодилась надати оригінали, запропонувала якісні копії документів на що Виконавець у категоричній формі відповів відмовою у наданні юридичних послуг та поверненні раніше сплачених грошових коштів. Станом на момент подачі позову, відповідач жодних юридичних послуг із перелічених у п. 1.1 Договору не надав та відмовився у добровільному порядку повертати грошові кошти, перемовини із представником відповідача [PERSON] результату не дали. Договором від 12.01.15р. не передбачено надання для здійснення правових дій виключно оригінали документів, тому позивач вважає незаконною відмову Відповідача від виконання своїх зобов'язань за Договором. Позивач зазначає, що згідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника). Вище перелічене стосується п. 5.3. Договору, яким передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов'язань з боку Замовника але не передбачено жодної відповідальності за неналежне виконання умов договору Виконавцем. Крім того, як зазначено у ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Як зазначено у ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода Позивача полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна протягом гарантійного строку. З моменту виявлення дефектів взуття і по сьогоднішній день, позивач перебуває у стані постійного стресу та психологічної напруги. Позивач оцінює спричинену їй діями Відповідача моральну шкоду у суму 5000 гривень. Відтак, посилаючись на ст.18,19,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.203,216,236 ЦК України, просила суд визнати договір б/н від 12.01.2015р. укладений між [PERSON] діючої по довіреності від [PERSON] та Приватним підприємством «Запорізький центр спадщини і права» недійсним, стягнути з ПП «Запорізький центр спадщини і права» на користь [PERSON] 2500 грн.та 5000 гривень - моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити на підставах викладених у позові, зазначаючи, що вона дійсно підписала оспорюваний договір і відмовилася від передання оригіналів документів, однак вказаний договір вона укладала під сильним душевним хвилюванням, майже його не читала, не розуміла, однак її волевиявлення було вільним, на неї ніхто не тиснув, а її вкрай була потрібна юридична допомога. Щодо моральної шкоди представник позивача зазначила, що [PERSON] є людиною похилого віку, у звязку із протиправними діями у неї погіршився стан здоровя, вона викликала швидку допомогу і їй було діагностовано гіпертонічних криз, а відтак вважає, що 5000 грн. є належною компенсацією моральної шкоди, завданої відповідачем. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, і просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом його особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 вищевказаного Кодексу встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норми ст. 627 ЦК України передбачають свободу договору, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору визначається нормами ст. 628 ЦК України, відповідно до якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обовязковість договору встановлена ст. 629 ЦК України, згідно якої договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 615 ЦК України, передбачені наслідки односторонньої відмови від зобовязання - У разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Суд вважає, що за своєю правовою природою спірний договір про надання юридичних послуг, укладений між відповідачами є договором послуг відповідно до норм ст. 901 ЦК України, згідно яких за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 12 січня 2015р. між [PERSON] , яка діє по довіреності від імені [PERSON] і ПП Запорізький центр спадщини та права було укладено договір про надання юридичних послуг. Предметом договору згідно п. 1.1 Договору від 12.01.2015р. було : вирішення питань повязаних із правом власності на частку будинку і земельної ділянки за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя, яка належить [PERSON] Для чого комплекс юридичних послуг включав у себе: юридичні консультації, вивчення і правовий аналіз наданих документів, сприяння у одержанні додаткових документів відсутніх у замовника, підготовка матеріалів справи до суду, включаючи складання і подачу до суду позовної заяви і приєднання до позовної заяви необхідних документів, оплата судового збору, представництво інтересів замовника в суді першої інстанції ,представництво інтересів замовника в БТІ та за необхідності в органах нотаріату і державної влади і управління.(а.с.19) В результаті правового аналізу наданих замовницею копій документів, і надання юридичної консультації, відповідачем було встановлене правове питання Замовниці яке потребувало вирішення, а саме те, що: Згідно свідоцтва про право власності на частину у спільному майні подружжя, виданого держнотаріусом Першої Запорізької держнотконтори 04.10.1968р. за реєстровим № 1-7963 та договору дарування, посвідченого держнотаріусом Першої Запорізької держнотконтори 04.10.1968р. за реєстровим № 1-7961 замовниці [PERSON], належав житловий будинок № 117 по вул. Словянській у м.Запоріжжі. Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0503га, переданих мені у приватну власність на підставі рішення виконачого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000р. № 175/103. 13 вересня 2005 року [PERSON] подарувала 7/10 часток зазначеного будинку [PERSON]. Таким чином [PERSON] разом із [PERSON] є співвласниками спірного житлового будинку і їй належало 3/10 його частини. У звязку з необхідністю проведення реконструкції належної чином [PERSON] частини житлового будинку з прибудовою та проведенням будівництва господарчих будівель, нею було повідомлено Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію обєктів виконується безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами за результатами обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж за наявності документа,що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою,на якій розміщено обєкт,шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації,яка складається за формою,наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Після закінчення робіт фізичною особою-підприємцем [PERSON] було проведено технічну інвентаризацію обєкта будівництва та проведених розрахунок часток співвласників. Крім того, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 20.11.2014р. р№ЗП14214321029 була зареєстрована декларація про готовність до експлуатації обєкта, відповідно до якої закінчений будівництвом обєкт готовий до експлуатації. Актом розрахунку часток співвласників житлового будинку № 117 по вул.. Словянській у м. Запоріжжі встановлено, що після проведення будівництва господарських споруд, [PERSON] належить житловий будинок літ. А, ганок до літ. А, ганок до літ. А, господарчий блок літ. Л, навіс з ганком літ И, літня кухня літ. К, паркан №7; що складає 63/100 частин житлового будинку № 117 по вул. Словянській у м.Запоріжжі;Комлик Олексію Миколайовичу належить: житлова прибудова літ. А1, ганок до літ. А1, мансарда літ. МС з балконом, прибудова літ. А, гараж х оглядовою ямою літ. В, навіс літ. Д, паркан №8, що складає 37/100 частин житлового будинку № 117 по вул.. Словянській у м.Запоріжжі;Погріб з шийкою літ. Пг, літня кузня літ Е, вбиральня літ. Ж, сарай літ. З, хвіртка №5, замощення І, водопровід №2 знаходяться у загальному користуванні співвласників. Тобто, після проведення [PERSON] прибудови господарських споруд змінилися частки співвласників у домоволодіння за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя та складають: [PERSON] - 63/100 часток; [PERSON] 37/100 часток. Оскільки співвласник спірного домоволодіння за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя - [PERSON] за твердженням замовниці не визнає зміну часток у праві власності на це домоволодіння, яка відбулася у звязку із здійсненням [PERSON] відповідних добудов, тому у замовниці склалася ситуація яка унеможливлювала оформлення її права власності на спірний будинок у відповідності до вищенаведених часток у праві власності. Побудовані [PERSON] господарчі споруди домоволодіння за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя були прийняті до експлуатації, але не було проведено реєстрацію права власності у звязку з тим, що співвласник будинку [PERSON] не бажає звернутися одночасно із [PERSON] у Державну реєстраційну службу з заявою щодо проведення реєстрації права власності у відповідності із зміненними частками ([PERSON] - 63/100 часток; [PERSON] 37/100 часток). Тому, 12.01.2015р. [PERSON] яка діє по довіреності від імені [PERSON] звернулася до ПП Запорізький центр спадщини та права для допомоги у вирішення зазначеного питання із оформлення права власності [PERSON] на 63/100 частки домоволодіння за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя у відповідності до часток у праві власності на це домоволодіння, яка відбулася у звязку із здійсненням [PERSON] відповідних добудов. Тобто, для одержання свідоцтва про право власності за [PERSON] на 63/100 частки будинку за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя потрібно звертатися до Державної реєстраційної служби, яка за законом видає таке свідоцтво. Вказані обставини підтверджені у судовому засіданні і представником позивача. Також, для підготовки позовної заяви для звернення до суду із відповідним позовом виконавець - ПП Запорізький центр спадщини та права мав звернутися до Державної реєстраційної служби для одержання письмовою відмови у наданні свідоцтва про право власності [PERSON] на 63/100 частки цього спірного будинку за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя, щоб із відповіді цієї Державної реєстраційної служби було видно наявність спору про право а саме, неможливості оформлення без письмової згоди співвласника будинку [PERSON] свідоцтва про право власності за [PERSON] на 63/100 частки будинку за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя. Для звернення до Державної реєстраційної служби за проведенням державної реєстрації за [PERSON] права власності на 63/100 частки будинку за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя, видачу їй свідоцтва про право власності, або, вмотивованого Рішення державного реєстратора про відмову у оформленні права власності, до Державної реєстраційної служби мають бути поданні: оригінали право установчих документів на будинок за адресою: вул. Славянська, буд. 117 в м. Запоріжжя, включаючи оригінали Договору дарування будинку, оригінал декларації про готовність до експлуатації, оригінал [PERSON] розрахунку часток співвласників житлового будинку № 117 по вул. Словянській у м. Запоріжжі, оригінал технічного паспорту на цей будинок, оригінал державного акту про право власності на землю. Подання зазначених документів в оригіналах вимагається саме Державною реєстраційною службою у відповідності до чинного законодавства України, а саме Постанови КМУ України № 868 від 17.10.2013р. та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, для того, аби мати право подати відповідні документи до Державної реєстраційної служби від імені замовниці, [PERSON], замовниця мала уповноважити нотаріально посвідченою довіреністю працівників ПП Запорізький центр спадщини та права на представництво її інтересах у відповідних органах, включаючи Державну реєстраційну службу, оскільки, зважаючи на похилий вік замовниці (позивача [PERSON] 1927 р. н.), останній було б важко особисто подати всі ці документи до Державної реєстраційної служби через наявність черг. Будь яких доказів того, що при укладанні договору були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, сторона позивача суду не надала. Згідно вказаного Договору від 12.01.2015р. в п. 2.1 передбачено, що Виконавець вправі отримувати від замовника документи в необхідній кількості, повязані із виконанням цього договору. Згідно п. 2.4 цього Договору від 12.01.2015р. передбачено, що Замовник зобовязаний надати Виконавцю всі оригінали документів, для вчинення правових дій, які у цьому випадку були необхідно представити до Державної реєстраційної служби. На підставі умов оспорюваного договору директор ПП Запорізький центр спадщини та права обґрунтовано звернувся до представника замовниці - [PERSON] із вимогою передати під відповідну письмову Розписку відповідні оригінали документів , про які було вище зазначено, для подання їх до Державної реєстраційної служби і просив скласти довіреність від імені замовниці [PERSON] на право представляти її інтересах у відповідних інстанціях, включаючи представництво інтересів замовника у суді, для чого було запропоновано скласти відповідну нотаріальну довіреність. Проте, представник представника замовниці - [PERSON] відмовилася виконувати ці вимоги із надання оригіналів вище зазначених документів та із посвідчення довіреності на представництво інтересів, що підтверджено у судовому засіданні і самим представником [PERSON], яка зазначила, що побоювалася передавати оригінали документів. Цим самим вона фактично відмовилася в односторонньому порядку від виконання укладеного договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. Через цю обставину ПП Запорізький центр спадщини та права не змогло звернутися до Державної реєстраційної служби за одержанням на імя [PERSON] свідоцтва про право власності на 63/100 часток житлового будинку № 117 по вул. Словянській у м. Запоріжжі, або одержання вмотивованого Рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації за [PERSON] права власності на 63/100 часток житлового будинку № 117 по вул. Словянській у м. Запоріжжі. Тим не менш, на виконання умов Договору від 12.01.2015р. ПП Запорізький центр спадщини та права у короткий строк також було складено проект позовної заяви до суду, та розяснено Замовниці про необхідність одержання відповідного Рішення державного реєстратора з вказаного питання.(а.с.47-49). Оскільки представник Замовниці [PERSON] відмовилася належним чином виконувати умови укладеного між нею і ПП Запорізький центр спадщини та права Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. тому подальше надання замовниці юридичних послуг за цим договором виявилося неможливим з провини Замовниці, через односторонньо відмову нею від виконання обовязків за цим договором. Також, як встановлено у судовому засіданні і не заперечується сторонами представником позивача не було проведено повну оплату за юридичні послуги. Згідно п. 4.2 зазначеного Договору від 12.01.2015р. оплата проводиться Замовником наступним чином: аванс 500 грн., до 01.02.2015р. оплата мала бути внесено 3\~000 грн., до 01.03.2015р. мало бути оплачено 3000 грн. Замовник сплатила ПП Запорізький центр спадщини та права в рахунок виконання своїх зобовязань за договором від 12.01.2015р. тільки 2500 грн. Тобто, Замовницею не було виконані її фінансові зобовязання за цим договором щодо оплати юридичних послуг ПП Запорізький центр спадщини та права . Згідно п. 2.1 Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. передбачено, що Виконавець має право відмовитися від виконання цього Договору з правом вимагати неустойку у випадку невиконання або неналежного виконання Замовником прийнятих на себе по договору зобовязань, а також у випадку безпідставної односторонньої відмови від цього договору. Згідно п. 5.3 Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. передбачено що у разі невиконання прийнятих на себе обовязків або в разі безпідставної односторонньої відмови від виконання цього Договору, Замовник має сплатити Виконавцю неустойку в розмірі 3000 грн. Позивач вважає це положення п. 5.3 Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. несправедливим, у контексті ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої передбачене, що виконавець не повинен включати в договір зі споживачем умови, які є несправедливими. Позивач у судовому засіданні доводила, що Договір про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. укладений з використанням нечесної підприємницької практики, та просить застосувати до нього наслідки передбачені ч.6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якої правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними., додатково посилається на правові наслідки недійсності правочинів, встановлені ст. 236 ЦК України, згідно якої, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його виникнення. Позивач просить суд застосувати до Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. наслідки недійсності правочинів, які полягають у двосторонній реституції, у звязку з чим просить стягнути на її користь з відповідача суму оплачених нею коштів у розмірі 2500 грн. Відповідно до норм ст. 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Більш того, навіть визнання окремої частини правочину недійсною не тягне за собою визнання правочину недійсним в цілому. Це передбачено нормами ст. 217 ЦК України, відповідно до якої, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ«Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Згідно з ст. 18 ЗУ«Про захист прав споживачів» така обставина розглядається як несправедливість умов договору. Натоміть законодавство забороняє продавцям послуг включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Перелік таких умов міститься в цій же статті а також ч 5 ст. 11 цього Закону. Проте, такий перелік не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону). Під визначення несправедливих умов потрапляють будь-які умови, які в супереч принципу добросовісності, та ставлять споживача в вочевидь невигідне положення порівняно із продавцем послуги. Згідно ч.5 та ч. 6 ст. 18 ЗУ«Про захист прав споживачів» у раз, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Якщо ж зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента га визначенні умов договору. На думку позивача п. 5.3 Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. про встановлення неустойки є недійсним, то це не є наслідком визнання недійсності в цілому усього Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. Форма забезпечення виконання зобовязань у вигляді неустойки передбачена чинним ст. 546,549 Цивільним кодексом України. Згідно ст. 624 ЦК України, передбачено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Тому передбачена в п. 5.3 Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. неустойка що стягується з Замовника у випадку невиконання або неналежного виконання Замовником прийнятих на себе по договору зобовязань, а також у випадку безпідставної односторонньої відмови від цього договору є законною, базується на нормах ЦК України, була узгоджена з позивачем, який підтвердив згоду на встановлення неустойки шляхом підписання договору з відповідачем без жодних застережень, тому жодних підстав у позивача для визнання цього пункту договору недійсним, як і недійсності договору в цілому, не має. Позивачем жодним належним і допустимим доказом не доведена та обставина, на яку він посилається у своєму позові в якості обґрунтування недійсності Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. , а саме, що спірний Договір про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Будь яких доказів здійснення нечесної підприємницької практики відповідачем, обману замовниці з боку відповідача, суду не надано. Посилання позивача на вкрай схвильованих стан під час на укладення спірного договору не можуть бути прийняті судом як підстава для визнання договору недійсним, оскільки не доведені належними і допустимими доказами у справі. Посилання позивача на норми ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає не спроможними, так як даною статтею передбачено заборону нечесної підприємницької діяльності , яка включає порушення права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Представником позивача не доведено в судовому засіданні, що оспорюваний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Позивач в особі представника дані договори укладав свідомо, без примусу та впливу, тобто це був вияв його волі. Згідно частини 4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що визначені ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" умови для визнання угоди недійсною відсутні. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним, суд відмовляє і у вимозі про стягнення коштів, як взаємоповязаної. Також позивачем не доведена наявність будь-яких передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 5\~000 грн. Згідно з вимогами ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. За змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, лише у випадку завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Укладений між сторонами договір не передбачав відшкодування моральної шкоди. Не передбачають такої відповідальності й нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини. Враховуючи встановлені у справі обставини, немає підстав і для застосування п. 5 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки у відповідності до вказаної правової норми споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди виключно у випадку завдання такої шкоди внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), а не внаслідок виконанням зобов'язання з порушенням строку. (Аналогічна думка викладена в постанові ВСУ у справі № 6-2205вов10, Аналізі судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012рр.) проведеної ВСУ). Відповідач не відмовлявся та не відмовляється від надання юридичних послуг згідно Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. Позивачем не доведено завдання моральної шкоди позивачці підписанням договору, спірний договір був підписаним та 2500 грн. внесено представником позивача [PERSON] добровільно, після ознайомлення із усіма пунктами цього договору, її повноваження представляти інтереси замовника [PERSON] підтверджуються довіреністю від 06.12.2013р. р. № 5688, яка дійсна по 06 грудня 2018р. , тому жодних сумнівів у правочинності представниці [PERSON] на укладення договорів в інтересах [PERSON] не виникає. Окрім того, оскільки суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору та стягнення суми, то відсутні підстави і для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5 000 грн. Між сторонами існують договірні відносини, а нормами ст.ст. 23,1167 ЦК України не передбачено відшкодування такої шкоди по договорах. Крім цього в договорах відшкодування моральної шкоди також не передбачено. Таким чином, перевіривши обґрунтованість позовних вимог та заперечень , суд доходить висновку, що ствердження позивача про порушення відповідачем її прав не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відтак у задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання недійсним Договору про надання юридичних послуг від 12.01.2015р. та стягнення 2500 грн. внесених згідно цього договору і 5000 грн. моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed