Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.01.2014 року вона уклала із [PERSON] договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Право власності позивача на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно умов договору купівлі - продажу продавець відчужуваної квартири зобов'язалась зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в квартирі осіб до 12.02.2014 року. Проте колишній чоловік продавця - [PERSON] категорично відмовляється зніматися з реєстраційного обліку в квартирі та продовжує в ній проживати, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні права користування придбаним нею майном. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд усунути їй перешкоди в користуванні майном, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та виселити його з квартири. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON]. [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири та визнання недійним договору дарування квартири (а.с. 36). 04.08.2014 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним (а.с. 69 - 71). Ухвалою суду від 06.08.2014 року зустрічний позов прийнято та об'єднано в одне провадження з позовом [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою (а.с. 76). Того ж 06.08.2014 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійним та визнання права власності на частину квартири (а.с. 114). 11.09.2014 року відповідачем [PERSON] подано до суду остаточну редакцію своїх вимог, відповідно якої відповідач просить суд визнати угоду - договір дарування від 12 квітня 1993 року вчинений між [PERSON] та [PERSON] удаваною угодою та визнати договір дарування договором купівлі - продажу; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати право власності за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, тобто по ? частині за кожним із них на квартиру [ADDRESS]; визнати частково недійним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] вчинений [PERSON] та [PERSON] в частині продажу ? частини квартири, належної [PERSON] (а.с. 134 - 139). Зазначені вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року по 05.06.2012 року. За час перебування у шлюбі подружжям придбано квартиру [ADDRESS], що належить до ЖБК "Хімік - 15". Після одруження [PERSON] та [PERSON] між подружжям та їх батьками вирішено, що для сім'ї буде побудована кооперативна квартира за спільні кошти двох сімей в рівних долях. [PERSON] - мати [PERSON] мала можливість позачергово побудувати кооперативну квартиру, однак для цього необхідною бала реєстрація у її квартирі ще однієї особи. У зв'язку з цим [PERSON] знявся з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] де був зареєстрований з 1975 року і зареєструвався у квартирі [ADDRESS] - за місцем реєстрації своєї дружини. У березні 1987 року внесено перший пайовий внесок за квартиру в розмірі 4 856 крб. 27 січня 1989 року на ім'я [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримано ордер на право заняття квартири [ADDRESS]. В квартиру зазначені особи не вселялись та в ній не проживали, а у січні 1990 року в зазначене житлове приміщення вселились подружжя [PERSON], [PERSON] та їх дитина - [PERSON] 1986 року народження. До 1992 року подружжя [PERSON] сплачувало щомісячно пайовий внесок за квартиру, 17.03.1992 року було внесено повну вартість квартири в сумі 7 000 крб. Після розірвання шлюбу у 2012 році [PERSON] продовжував проживати у квартирі, [PERSON] залишила квартиру лише у 201 4 році. У грудні 2013 року [PERSON] випадково побачив в мережі Інтернет оголошення про продаж квартири, в якій він проживає, квартиру ніхто з потенційних покупців не оглядав. Після отримання позовної заяви про його виселення [PERSON] стало відомо, що ще у 1993 році мати його дружини [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] замість укладання договору купівлі - продажу. Оскільки фактично між сторонами угоди дарування повинен бути укладений договір купівлі - продажу, [PERSON] вважає, що йому належить ? частина квартири, як майно, набуте за час шлюбу. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд його вимоги задовольнити, в задоволені позову [PERSON] до нього відмовити. Позивач [PERSON] та її представник вимоги позову про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою підтримали, проти задоволення вимог [PERSON] заперечували. Відповідач [PERSON] та його представник вимоги свого позову про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності та визнання договору частково недійсним підтримали, вимоги позову [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування не визнали. Представник третьої особи - Деснянського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 22). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с. 194 - 195, 198 - 199). Представник третьої особи - ЖБК "Хімік - 15" в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 192). Заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 року (а.с. 46). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2012 року шлюб між ними розірвано (а.с. 45). 12.04.1993 року мати [PERSON] - [PERSON] подарувала дочці квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). [PERSON] просить суд визнати зазначену угоду удаваним правочином та визнати її договором купівлі - продажу. Зазначена вимога [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. В обґрунтування позову в цій частині [PERSON] зазначає, що фактично між сторонами повинна була укладена не угода щодо дарування, а договір купівлі - продажу квартири, що підтверджується домовленостями між подружжям та їх батьками. Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог. В ході розгляду справи [PERSON] та його представником не надано жодних доказів існування такої домовленості та доказів наявності наміру укладати колишньою дружиною та її матір'ю договору дарування квартири. При цьому судом встановлено, що подарована [PERSON] її матір'ю квартира знаходиться в ЖБК "Хімік - 15", паєнакопичення за неї сплачене членом кооперативу - матір'ю [PERSON] 17.03.1992 року, що підтверджується довідкою ЖБК та квитанціями про сплату паєнакопичення (а.с. 89, 209). Відповідно ст.15 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 року, який втратив чинність 27.04.2007 року та був чинний на час сплати [PERSON] паєнакопичення за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення,надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Зазначене свідчить про те, що мати [PERSON] набула право власності на спірну квартиру відповідно законодавства, що діяло на той час та мала право вільно розпорядитись нею на власний розсуд. Щодо вимог [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, зазначена вимога також не ґрунтується на нормах законодавства з наступних підстав. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини,чоловіка. Оскільки судом встановлено, що квартира подарована [PERSON] відповідно договору дарування, вона є її особистою власною. За таких обставин суд підстав для задоволення позову [PERSON] в цій частині не вбачає. Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання договору дарування квартири удаваним правочином, визнання квартири спільним сумісним майном, набутим за час шлюбу, не підлягають задоволенню вимоги про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири та визнання частково недійним договору купівлі - продажу спірної квартири [PERSON] Разом з тим суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про усунення їй перешкод у здійсненні права користування квартирою з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.01.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 10). Право власності покупця на придбане майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Відповідно п. 16 Договору купівлі - продажу сторони обумовили, що Продавець знімає з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб до 12.02.2014 року. 03.02.2014 року [PERSON] звернулась до [PERSON], який зареєстрований та проживає в придбаній нею квартирі з вимогою про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 16, 17). Не зважаючи на викладене, [PERSON] продовжує проживати у квартирі та з реєстраційного обліку в ній не знімається. Відповідно ст. 405 ЦК України лени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз зазначеної норми Кодексу надає підстави для висновку про те, що право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла є похідним від права власності власника житлового приміщення. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, після припинення права власності [PERSON] на квартиру в зв'язку з її відчуженням [PERSON] втратив право користування нею. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" (п. 33, 34) роз'яснено судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог [PERSON] в повному обсязі. Задовольняючи позов [PERSON] суд,

Outcome: approved