Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

10.12.2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з залученням третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] служби [PERSON] РУЮ про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 13.01.2015 року помер [PERSON], який по день смерті постійно проживав та був зареєстрований в [INFO] - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке складається в тому числі із житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Київській, 25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, спадкоємцями за заповітом якого є вони [PERSON] та [PERSON] Вони прийняли спадщину шляхом подачі відповідних письмових заяв до [PERSON] державної нотаріальної контори. В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини на житловий будинок та господарські будівлі встановлено, що правовстановлюючий документ на спадковий будинок [PERSON] при житті не отримав. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно житловий будинок з господарськими будівлями державним нотаріусом було відмовлено їм у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом і рекомендовано звернутися до суду. Позивачі просять визнати за кожним з них право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 спадкового майна, яке складається із житлового будинку, позначеного в плані під літерою "А" загальною площею 154,6 м.кв, в тому числі житловою площею 65,3 м.кв., прибудови "а", веранди "а1", підвалу "А1", погребу "а2", погребу "а3", ганку "а4", входу в підвал "а5", загальною вартістю 139079 грн., що знаходяться по вул. Київська, 25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON] не з'явились, від них надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від представника відповідача за довіреністю від 23.12.2015 року [PERSON] поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] служби [PERSON] РУЮ в судове засідання не з'явився. Від заступника начальника [PERSON] РУЮ з питань державної реєстрації [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Служби, щодо задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] не заперечує (а.с.63). Згідно поданих заяв позивачі [PERSON], [PERSON] позов підтримують, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] сільської ради [PERSON] позов визнає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] служби [PERSON] РУЮ [PERSON] щодо задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] не заперечує. За таких обставин, суд, відповідно до ухвали судді від 23.12.2015 року проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13 січня 2015 року в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ № 306712, виданим виконкомом [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницькій області 13.01.2015 року (а.с.10). [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований в [INFO] -Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вул. Київська,25, що підтверджується довідкою [PERSON] - [PERSON] сільської ради № 766 від 21.04.2015 року (а.с.14) та погосподарськими книгами (а.с.35-46), оглянутими судом. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцями за заповітом померлого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Слободо - Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 13.10.2014 року за реєстром № 197 [PERSON] заповів свій житловий будинок з присадибною земельною ділянкою біля нього, які знаходяться в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вулиці Київська,25 [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.11). На день смерті [PERSON] вказаний заповіт не змінено і не відмінено (а.с.11). Позивачі [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли шляхом подачі, у визначений законом термін заяв про прийняття спадщини до [PERSON] нотаріальної контори, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні спадковою справою № 63/15 до майна померлого 13 січня 2015 року [PERSON] В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини за заповітом з'ясувалося, що спадкодавцем не був отриманий правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями, у зв'язку з чим позивачі [PERSON] та [PERSON] не можуть отримати свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Із оглянутого в судовому засіданні технічного паспорту на садибу по вулиці Київська, 25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння в матеріалах технічного паспорту відсутнє (а.с. 21-24). Згідно довідки КП "Могилів - Подільське МБТІ" за № 156 від 04.08.2015 року право власності на домоволодіння по вулиці Київська,25, що знаходиться в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області не реєструвалося (а.с.18). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13.10.2015 року державним нотаріусом [PERSON] ДНК [PERSON] земельна ділянка, площею 0.2500 га., розташована в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вул. Київська, 25 належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.32). На зазначеній земельній ділянці знаходиться спадковий будинок. Державним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] 01.10.2015 року винесено постанови про відмову у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: Київська,25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області через відсутність правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно (а.с.7). Із довідки КП "Могилів Подільське МБТІ" від 23.11.2015 року про технічний стан будинку за № 25 по вулиці Київська в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку з бутового каміння, 1973 року забудови загальною площею 154,6 м.кв, в тому числі житловою площею 65,3 м.кв., з прибудовою "а", верандою "а1", підвалом "А1", погребом "а2", погребом "а3", ганком "а4", входом в підвал "а5". Загальний стан будівлі задовільний, придатний для експлуатації, має 40 % зносу. Загальна вартість вказаного нерухомого майна становить 139079 грн. ( а.с. 20). Таким чином, факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Київська,25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими і перевіреними судом. При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у спадкодавця [PERSON] на момент закінчення будівництва, зокрема зміну редакції ч.4 ст.331 і ч.4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства, положення ЦК України 1963 року, Законом України " Про власність", ЗУ від 07.12.1990 року " Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 " Про порядок обліку житлового фонду в Українські РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5 24. За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухому та рухоме майно. Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу. Будинки та домоволодіння в селах державній реєстрації не підлягали. На виконання постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 11.03. 1985 року № 105 у 1985 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району зобовязано виконкоми сільських рад забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. На час проведення інвентаризації житлового фонду в селах Шаргородського району Вінницької області [PERSON] був головою колгоспного двору (особовий рахунок № 303), що знаходиться за адресою: с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області вул. Київська,25 і до складу якого входить житловий будинок, 1973 року забудови з господарськими прибудовами, що підтверджується даними погосподарських книг за 1974-2015 роки (а.с.35-46). Відповідно до погосподарських книг, оглянутих судом у спадковому будинку № 25 по вулиці Київська в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області постійно, з дня забудови будинку і до дня смерті 13 січня 2015 року проживав і був зареєстрований [PERSON] (а.с.35-46). Таким чином, на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок з господарськими будівлями по вулиці Київська, 25 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому зазначений житловий будинок з господарськими будівлями входить до складу спадщини після його смерті. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 1216,1217, 1218,1220, 1223,1269,1270 ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної [PERSON] Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїм рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1269 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ст.1270 для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з відкриття спадщини. В силу ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON], [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved