Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він на підставі Договору купівлі-продажу житлового приміщення - квартири від 15 жовтня 2014 року є власником квартири [ADDRESS]. У цій квартирі зареєстроване місце проживання [PERSON], [PERSON], що підтверджується Довідкою про склад сім»ї ТОВ «Цидило і К» № 803 від 03 листопада 2014 року. З 2009 року відповідачі в квартирі не проживають, за цією адресою відсутні їх речі, поштова кореспонденція на їх ім»я на цю адресу не надходить. Йому відомо, що відповідачі зараз проживають в Російській Федерації. Вищенаведені факти підтверджуються Актом № 532 від 23 жовтня 2014 року, складеним і підписаним Головою квартального комітету мікрорайону Артема - Лісний м. Слов»янська і сусідами, довіреністю від 29 листопада 2012 року. Згідно зі ст. 405 ЦК України право на користування житлом мають члени сім»ї власника, які проживають разом з ним. Відповідачі не є членами його сім»ї і не є особами, прирівняними до них згідно зі ст. 64 ЖК України. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Такий строк встановлений ст. 71 ЖК України і складає шість місяців. Зважаючи на те, що відповідачі близько п»яти років не проживають за вищевказаною адресою, не є членами його сім»ї, то вони не мають жодних прав щодо проживання у належній йому квартирі. На підставі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, ( частину будинку), квартиру користуються ним ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім»ї наймача ( власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту є припинення правовідносин. Через те, що відповідачі не зняли з реєстрації місце проживання з вищевказаної адреси, вони проживають поза межами України, то він змушений звернутися до суду. Просить суд визнати [PERSON], [INFO] ( ІдН [NUMBER]) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Просить суд визнати [PERSON], [INFO] ( ІдН [NUMBER]) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 11 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 21 ). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилася, на теперішній час перебуває за межами України, в Російській Федерації. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилася, на теперішній час перебуває за межами України, в Російській Федерації. ( а.с. 7-9,12). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] не мешкають за адресою - [ADDRESS] понад п»ять років, місцем постійного їх перебування є Російська Федерація. Представник відповідачів - [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 29 листопада 2012 року до судового засідання не з"явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. 11 листопада 2014 року направила до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON].( а.с. 17-20). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість. Відповідно до статей 2, 318 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб'єктів публічного права. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 3021, посвідченого Приватним нотаріусом Слов»янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], зареєстрованого в Державному реєстрі майнових прав на нерухоме майно під № 28124563 від 15 жовтня 2014 року, позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] ( а.с. 7-9). Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї. Також в жилому приміщенні - квартирі [ADDRESS] були зареєстровані відповідачі - [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 10). Однак, у вищевказаному жилому приміщенні відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2009 року і до теперішнього часу, тобто більше п»яти років . У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. В ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідачі - [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO] в жилому приміщенні - квартирі [ADDRESS] не мешкають без поважних причин з 2009 року. Як вбачається з Довіреності від 29 листопада 2012 року, яка була оформлена в м. Тюмені, Тюменської області Російської Федерації та посвідчена нотаріусом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою - [ADDRESS] ( а.с. 20). Із Акту № 532, складеного 23 жовтня 2014 року Головою Комітету громади мікрорайону «Артема- Лісний» міста Слов»янська Донецької області з участю сусідів - [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не мешкають понад п»ять років, їх особистих речей у вказаній квартирі немає ( а.с. 11). У відповідності до п. 34 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» « Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім»ї наймача ( власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом ". У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ". Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають без поважних причин в житловому приміщенні, що належить на праві власності позивачу [PERSON] більш ніж п»ять років , власник житла - позивач по справі має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації, то суд приходить до висновку про законність та обгрунтованість позовних вимог і вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] , визнавши [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням- квартирою [ADDRESS] з 01 січня 2009 року. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок , квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я тощо, в якому вона проживає. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved