Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

[PERSON] особі адвоката Темненко Валентини Олександрівни звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради про визнання права на приватизацію. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила на те, що [INFO] народилась [PERSON] , яка 16 червня 2001 року уклала шлюб з [PERSON] та набула прізвище « [PERSON] ». На теперішній час позивач є наймачем житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вказану квартиру вона вселилася та зареєструвала в ній своє місце проживання разом з членами своєї родини: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - син, на підставі ордеру на житлове приміщення у гуртожитку № [NUMBER] як переселення в гуртожитку. До цього часу вона мешкала в цьому ж гуртожитку, але в квартирі [NUMBER] . На теперішній час за вищевказаною адресою проживає лише позивач, всі інші члени родини були зняті з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою з власної ініціативи. До вселення в вищеназвану квартиру [PERSON] була зареєстрована та фактично мешкала за наступними адресами: 1. з 30.10.1984 року по 01.09.1992 року позивач була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] . Участі у приватизації цієї квартири вона не приймала, оскільки ця квартира була приватизована її мамою лише 24 листопада 2005 року 2.? з 01.09.1992 року [PERSON] вступила до Дніпроперовської державної медичної академії, яку закінчила 25 червня 1998 року. В цей час вона була зареєстрована в [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Стосовно реєстрації місця проживання відповідно до листа №3026/6 від 28.10.2019 року в період з 1992 року по 1994 рік в академії відсутня інформація (домові книги). Позивач зверталась із запитами щодо цього, але позитивного результату це не дало. Щодо реєстрації місця проживання по [ADDRESS] цей період підтверджується вищезазначеним листом, однак, невикористання житлових чеків за вказаний період та за вказаними адресами підтверджується листом №6857 від 11.05.2019 року, виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та листом №3/17-2785 від 24.06.2019 року, виданим Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, а також довідкою №103.22-10/3833 від 06.11.2019 року, видану філією Ощадбанку, про невикористання житлових чеків за вищезазначеними адресами 3.? з 28.08.1998 року та по 01.07.1999 року позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №04-26/5-9818 від 24.10.2019р. Також довідкою №107.357-22/22 від 13.02.2020 року підтверджується, що за цією адресою [PERSON] приватизаційний житловий чек не використовувала. 4. З 01.07.1999 року по 01.10.1999 року у позивача не було зареєстрованого місця проживання, але фактично вона мешкала в м. Енергодар, Запорізької області та працювала в Енергодарській загальноосвітній школі №1, що доводиться копією трудової книжки 5. відповідно до довідки №8029 від 06.08.2019р., виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради, [PERSON] прибула у м. Енергодар із м. Запоріжжя 30.09.1999 року та проживала в м. Енергодар: з 01.10.1999 року по 28.04.2000 року - [ADDRESS] ; з 28.04.2000 року по 28.09.2001 року - [ADDRESS] ; з 28.09.2001 року по 20.08.2002 року - [ADDRESS] ; з 30.08.2002 року по 27.08.2014р. - [ADDRESS] ; з 27.08 2014 року по теперішній час зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. № 500-VІ, вона має підстави скористатися правом на приватизацію квартири у гуртожитку, оскільки більше п`яти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у гуртожитку, фактично проживає в ньому і не має власного житла, що доводиться також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо суб`єкта. Вважаючи, що має всі документи, необхідні для використання свого право на приватизацію квартири у гуртожитку, в тому числі технічний паспорт на квартиру, договір найму житлового приміщення та консультативний висновок спеціаліста, які також входять до переліку документів, необхідних для приватизації квартири у гуртожитку, в лютому 2020 року позивач з заявою звернулася до органу приватизації щодо приватизації вище вказаної квартири, але їй було відмовлено в реалізації цього права, оскільки вона не може підтвердити письмово в повному обсязі невикористання нею приватизаційних житлових чеків за весь період, а саме: 01.09.1992 року по 16.10.1995 рік, та з 01.07.1999 року по 01.10.1999 рік. Тобто, на теперішній час позивач хоче скористатись своїм правом на приватизацію даної квартири у гуртожитку та вважає, що фактично порушується її конституційне право на приватизацію даного приміщення, тому для захисту свого конституційного права позивач вимушена звернутися до суду та просить суд визнати за нею - громадянкою України - [PERSON] , [INFO] , право на приватизацію житлового приміщення, а саме квартири у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження (а.с.42). Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року справу призначено до розгляду по суті (а.с.54). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі за участі її представника - адвоката Темненко В.О., вимоги викладені в позові підтримує у повному обсязі (а.с.43). Представник позивача - адвокат Темненко В.О. у судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач Виконавчий комітет Енергодарської міської ради, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи до суду не з`явився, відзиву та клопотань по справі від відповідача до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради через канцелярію суду надало заяву про розгляд справи за відсутністю представника (а.с.51). В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] .. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона разом з позивачкою проживала в одній кімнаті гуртожитку, який розташований у [ADDRESS] з вересня 1992 року по кінець 1995 року, оскільки навчались в одному учбовому закладі. Обов`язковою умовою проживання була реєстрація місця проживання в ньому, оскільки був постійний контроль з боку кафедри, на якій вони навчались, та лише на підставі реєстрації місця проживання у гуртожитку їм видавався пропуск. Протягом всього часу навчання позивач проживала у гуртожитках навчального закладу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживала разом з позивачкою у гуртожитку, але в різних кімнатах, спочатку у гуртожитку який розташований у [ADDRESS], а потім у гуртожитку за адресою по [ADDRESS] . Вона постійно бачила позивачку у гуртожитку, спілкувалась з нею, приходила до неї у гості у кімнату, в якій мешкала остання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. [INFO] народилась [PERSON] (а.с.12). 16 червня 2001 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та набула прізвище « [PERSON] » (а.с.13). Згідно з ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, і більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Відповідно до ст. ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Згідно з ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. п. 17, 18, 20 Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року N 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання житлової площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 р.) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Відповідно до п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 26.12.2009 року, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п`яти років). Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Гуртожиток «Славутич», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Енергодар відповідно до рішення Енергодарської міської ради №193 від 24.07.2015 року «Про надання згоди на приватизацію до комунальної власності гуртожитку «Славутич 1,2,3» від ВП Запорізька АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» (а.с.32). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №53 від 29.02.2016 року «Про затвердження акта прийому-передачі гуртожитку «Славутич 1,2,3» був затверджений акт прийому-передачі вищезазначеного гуртожитку разом з нежитловими приміщеннями із індивідуально визначеним майном та товаро-матеріальними цінностями гуртожитку (а.с.33). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №14 від 07.12.2016 року «Про залишення гуртожитку «Славутич 1, 2 , 3, розташованого за адресою : [ADDRESS] , у статусі гуртожиток, та надання дозволу на приватизацію його приміщень» вищезазначений гуртожиток було залишено у статусі гуртожиток та дозволена приватизація його житлових та нежитлових приміщень його законними мешканцями в порядку, визначеному законодавством (а.с.33 зворот.бік). Згідно з рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №407 від 20.12.2016 року «Про реєстрацію нумерації житлових приміщень в гуртожитку « Славутич 1, 2, 3» по [ADDRESS]» була зареєстрована нумерація з визначенням статусу житлових приміщень у гуртожитку на [ADDRESS] , в тому числі спірне житло було перенумеровано з визначенням статусу квартира (а.с.34). [PERSON] відповідно до договору найму є наймачем житлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). У вказане житлове приміщення вона вселилася та зареєструвала в ній своє місце проживання на підставі ордеру на житлове приміщення у гуртожитку № [NUMBER] від 30.07.2014 року, виданого ВП «Запорізька АЕС», який було видано на склад сім`ї 3 особи: [PERSON] - голова родини, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] - син (а.с.13). На теперішній час за вищевказаною адресою проживає лише позивач, що підтверджується довідкою №77, виданою 30.07.2019 року КП «Підприємство комунальної власності» (а.с.13 зворот. бік). До вселення в вищеназване житло [PERSON] була зареєстрована та фактично мешкала за наступними адресами: 1. з 30.10.1984 року по 01.09.1992 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Участі у приватизації цієї квартири вона не приймала, оскільки вказана квартира, відповідно до свідоцтва про право власності на житло була приватизована матір`ю позивача 24 листопада 2005 року (а.с.14 зворот. бік) 2.? З 01.09.1992 року [PERSON] вступила до Дніпроперовської державної медичної академії, яку закінчила 25 червня 1998 року, що доводиться дипломом [NUMBER] (а.с.17). В цей час вона була зареєстрована в [ADDRESS] та по [ADDRESS]. Стосовно реєстрації місця проживання відповідно до листа №3026/6 від 28.10.2019 року в період з 1992 року по 1994 рік в академії відсутня інформація (домові книги). Однак, ця інформація найшла своє підтвердження в судовому засіданні шляхом пояснень свідків. Щодо реєстрації місця проживання [ADDRESS] цей період підтверджується вищезазначеним листом (а.с.18). Невикористання житлових чеків за вказаний період та за вказаними адресами підтверджується листом №6857 від 11.05.2019 року, виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та листом №3/17-2785 від 24.06.2019 року, виданим Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради та довідкою №103.22-10/3833 від 06.11.2019 року, видану філією Ощадбанку (а.с.19, а.с.19 зворот.бік, а.с.20) 3.? з 28.08.1998 року та по 01.07.1999 року позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №04-26/5-9818 від 24.10.2019р. (а.с.21), згідно довідки №107.357-22/22 від 13.02.2020 року [PERSON] приватизаційний житловий чек не використовувала (а.с.21 зворот.бік) 4. з 01.07.1999 року по 01.10.1999 року у позивача не було зареєстрованого місця проживання, але фактично вона мешкала в м. Енергодар, Запорізької області та працювала в Енергодарській загальноосвітній школі №1, що доводиться копією трудової книжки (а.с.23) 5. відповідно до довідки №8029 від 06.08.2019р., виданою Сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.26), [PERSON] прибула у м. Енергодар із м. Запоріжжя 30.09.1999 року та проживала в м. Енергодар: з 01.10.1999 року по 28.04.2000 року - [ADDRESS] ; з 28.04.2000 року по 28.09.2001 року - [ADDRESS] ; з 28.09.2001 року по 20.08.2002 року - [ADDRESS] ; з 30.08.2002 року по 27.08.2014р. - [ADDRESS] ; з 27.08 2014 року по теперішній час зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Абз. 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту», ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 року передбачено, що відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення. Зокрема, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. 14 лютого 2020 року позивач з заявою звернулася до органу приватизації щодо приватизації вище вказаної квартири (а.с.31 зворот.бік), але їй було відмовлено в реалізації права на приватизацію, оскільки вона не має можливості надати повний пакет документів, необхідних для приватизації (а.с.59) Дослідивши структуру позову, сформовану позивачем у залежності від кваліфікації правовідносин (визначення матеріального та процесуального закону, які повинні застосовуватися) предмет доказування, зміст/предмет позову, визначений указівкою позивачів на спосіб судового захисту, суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не суперечить положенням ст. 16 ЦК України та є «ефективним» у розумінні ст. 13 Конвенції, оскільки забезпечує поновлення порушеного права і одержання особами бажаного результату. Конституція Україниу ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Суд також враховує, що у позивача є в наявності всі інші документи, які повинні бути надані для здійснення приватизації квартири у гуртожитку відповідно до п.п. 17, 18 Положення Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, який затверджений наказом Міністерства з питань жилого-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, та який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.1.2010 року №109/17404, з наступними змінами та доповненнями. Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках, квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивачів не розповсюджується. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що відповідно до законодавства України кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку один раз та приймаючи до уваги, що позивачнм не було використано право на безоплатну приватизацію житла, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved