Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про збільшення розміру стягнення аліментів. Позивачка у підтвердження заявлених вимог посилається на те, що з 02.07.2013 року вони з відповідачем перебували у шлюбі, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Раневицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, актовий запис за № 3. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.02.2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Син після розірвання шлюбу і до сьогодні проживає з нею та перебуває у неї на утриманні. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.09.2015року у справі №442/4929/15-ц з відповідача в користь позивача на утримання сина стягуються аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи від дня пред»явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. З часу присудження аліментів, які були визначені в розмірі 600 гривень, через значні інфляційні процеси в Україні, значно підвищилася вартість життя. Вона не взмозі забезпечити всі потреби сина та належні умови його життя, а тому у неї виникла необхідність звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні та розвитку їхньої дитини, вона по мірі можливості намагається забезпечити потреби сина, крім того зазначила, що у сина є значні проблеми зі здоров»ям, він часто хворіє простудними захворюваннями хронічним ларинготрахеїтом, потребує постійного догляду та амбулаторного лікування. Розмір аліментів, який був призначений раніше, не є достатнім для гармонійного розвитку дитини, а тому просить постановити рішення, яким стягувати на її користь 2000 грн. на утримання сина щомісячно. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що та позиція позивачки, що їхній син [PERSON] перебуває тільки на її утриманні не відповідає дійсності, оскільки він також надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини у розмірі 600 грн. щомісячно, який призначено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.09.2015 року у справі №442/4929/15-ц., що підтверджується квитанціями про переказ коштів. Крім цього це спростовує той факт, що він систематично не сплачує аліменти. Зазначив, що його матеріальний стан за період з 2015р. по теперішній час не змінився, він здійснює догляд за за своєю бабусею, яка досягла 80-ти річного віку. Просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому зсіданні підтримала думку свого довірителя, вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки згідно частини першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а з врахуванням тих обставин, що у відповідача не змінився матеріальних стан продовж всього часу, з 2015р. по теперішній, що свідчить про відсутність підстав, що свідчать про покращення матеріального стану відповідача. Просить в позові відмовити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити, виходячи з таких підстав: Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Із матеріалів справи вбачається, що з відповідача [PERSON] проводяться стягнення по виконавчому листу на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області по справі №442/4929/15-ц, на користь позивача на утриманння сина в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, а відтак судом встановлено наявність та враховано матеріальне положення платника аліментів. Перевіряючи доводи щодо визначення та зміни розміру аліментів у твердій грошовій сумі, суд належним чином врахував положення ч.1 ст.184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як у разі наявності нерегулярного, мінливого доходу платника. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В Абзаці 2 ч.2 вказаної вище статті зазначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років : з 1 січня по 30 червня становить - 1860 грн., з 1 липня по 30 листопада - 1944грн., з 01 по 31 грудня - 2027 грн. Обов»язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття залишається за батьками не залежно від того, чи перебувають батьки в шлюбі чи вже розлучені. Згідно ст.183 Сімейного кодексу України, передбачена можливість встановлення частини заробітку відповідача, яка буде стягуватись як аліменти на утримання дитини. Згідно ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і У проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та K.M. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п.67)," Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цсІЗ. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №037-УІІІ частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у статтю 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %), а таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру, аліментів. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року №459/2181/17, яку в силу положень ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» необхідно врахувати у даній справі. Підстава для збільшення розміру аліментів, на яку вказує позивачка у своєму позові як витрати пов'язані з хворобою дитини взагалі не передбачена ст.192 СК України, посилання на таку обставину є безпідставним, оскільки питання відшкодування витрат, які пов'язані з хворобою дитини регулюється ст.185 СК України де вказано, що такі витрати є додатковими, а тому згідно із вимогами вищезазначеної статті той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.17 постанови від 15 травня 2006 року N3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, а оскільки судом взято до уваги той факт, що у відповідача матеріальне становище з 2015р. і по теперішній час не змінилося, на його утриманні знаходиться бабуся [PERSON], [INFO], за якою відповідач здійснює догляд, позивачкою не доведено зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я сторін та інші обставини, а відтак з врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні заявлених позвоних вимог слід відмовити у зв»язку із безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed