Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

20.10.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк», про визнання договору недійсним. В позовній заяві зазначав, що 08.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZPV0GK49940159. Зазначаючи, що позивачу при укладені договору не було надано необхідної інформації про продукцію, довідку щодо сукупної вартості позивачу не надавалося, умови кредитного договору є несправедливими, банком жодного разу не повідомлялося позивача у письмовому вигляді про зміну курсу іноземної валюти і наявність валютних ризиків. Посилаючись на вказані обставини, та положення ч.1,3 ст. 203 ЦК України просив суд визнати кредитний договір №ZPV0GK49940159 недійсним і за результатами розгляду справи застосувати до сторін принцип подвійної реституції. У судове засідання позивач не зявився, повідомлявся судом двічі належним чином, заяв щодо відкладення слухання справи суду не надав. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Судом встановлено, що 08.12.2016 р. між [PERSON]. та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № №ZPV0GK49940159. Відповідно до п. 1.1 договору [PERSON] надані кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в загальному розмірі 30090,00 доларів США на строк з 08.12,2006 р. По 08.12.2026 р. включно на наступні цілі: видача готівки через касу Банка в сумі 25500,00 доларів США для придбання житлової квартири, а також на інші цілі, зазначені в п. 1.1 кредитного договору. Відповідно до\~ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно до ч. 5\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П. 4 ч. 1\~ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів"\~визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для\~\~цілей застосування цього\~Закону\~та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний договір кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час, згідно ст.\~1056 ЦК України\~позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст.\~1055 ЦК України\~є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст.\~218, ч. 2 ст.\~1055 ЦК України). Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.\~638\~та ст.\~1054 ЦК України\~є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, і у відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України\~договір є укладеним. Договір\~ укладений в належній письмовій формі та підписаний особисто сторонами. Позивач до підписання договору, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та\~\~кредитний договір виконувався сторонами, у тому числі і позивачем до 2015 року, а саме позивач сплачував платежі\~\~, про що ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив у своїх заперечень та підтвердив розрахунком заборгованості. \~До відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору позивач не звертався. При оформлені\~\~ кредитного договору, позивач був ознайомлений з цими умовами, про що свідчить його підпис у анкетізаяві і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. Посилання позивача на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи. Так, позивачем власноручно підписана анкета заява Позичальника про надання кредиту від 05 грудня 2006 р., тобто до укладення кредитного договору. Позивач підписався під наступним текстом вказаної анкети-заяви „Я ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані мені у письмовій Формі. Своїм підписом я підтверджую факт про надану мені повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місце знаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник має право, та відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування». [PERSON] засвідчив своїм особистим підписом, що ознайомлений зі всіма видами та умовами кредитування в\~\~ ПАТ КБ « ПриватБанк», а також з орієнтовною сукупною вартістю кредиту . При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах, а доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Таким чином, згідно з частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів» відповідна інформація споживачеві була надана Банком перед укладанням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір е обов'язковим для виконання сторонами. Посилання Позивача на те, що кредитний договір, забезпечений іпотекою с договором приєднання є безпідставним. Так, згідно ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивачем не надано жодних доказів того, що йому як Позичальнику було відмовлено Банком під час укладання кредитного договору у зазначені в договорі своїх умов. Даний договір не є формуляром, оскільки лише Позичальник самостійно визначає суму кредиту, яку йому потрібно для придбання нерухомості та звертається з цими умовами до Банку. На думку суду кредитний договір від 08.12.2006 року не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до\~Конституції України. Судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів протягом десяти років,\~\~свідчать про\~те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав його інтересам. Посилання позивача на обставини, що встановлені судовим рішенням щодо несправедливості умов кредитування, які виконувалися Позичальником до 2015 р. що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 17.03.2016 р., а також ненадання Банком повної та необхідної інформації до укладання договору з цитуванням змісту Постанови ВАСУ від 03.03.2016 р. по справі № К/800/59852/14, яка не стосується цієї справи, є безпідставними бо Позивач не брав участі у вказаній справі і Постанова стосується лише одного кредитного договору (кредитний договір від 22 листопада 2007 року), а не всіх договорів Банку. Таким чином, відсутні будь-які обставини, що встановлені судовим рішенням у вказаній адміністративній справі, які не повинні доказувати при розгляді цієї справи. Доводи позову є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1\~ст.203 ЦК України. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання\~\~кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими. Щодо тверджень позивача про не попередження його про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що \~підписуючи договір про надання кредиту від 08.12.2006 року, [PERSON] був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США. За вказаних обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на\~\~несправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування\~\~ризику позичальника у разі знецінення національної валюти. Виходячи зі змісту статей\~1046,\~1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. \~Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу і умови договору не містять у собі обовязку Банку письмово повідомляти про коливання курсу долару США. При цьому, обставина звернення до суду через 10 років після підписання договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обовязки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та до суду із позовом про стягнення заборгованості. Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] Враховуючи ті обставини, що у задоволенні позову відмовлено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати за цим позовом слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed