Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги мотивував тим, що 07 березня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Skoda Octavia» д/н [NUMBER], під керуванням відповідача та транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» д/н [NUMBER], під керуванням позивача, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 23 червня 2017 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. Згідно звіту № 3284 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Mercedes-Benz» д/н [NUMBER] від 10 березня 2017 року, вартість матеріального збитку становить у розмірі 297 455,03 грн., що складається з вартості відновлювального ремонту у розмірі 261 817,32 грн. та втрати товарної вартості у розмір 35 637,71 грн. Згідно акту виконаних робіт № РН-0000101 від 07 квітня 2017 року позивач поніс матеріальні збитки у розмірі 217 570,00 грн. 25 жовтня 2017 року відповідачем сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 5 000,00 грн. та 27 листопада 2017 року - 5 000,00 грн. У зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 207 570,00 грн. та стягнути судові витрати. Представник позивача неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просить стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 187 570,00 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп., витрати, пов'язані з проведенням експертизи у сумі 800 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі 2083 (дві тисячі вісімдесят три) грн. 70 коп. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] Представник позивача в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі з урахуванням раніше проведених виплат у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 31 липня 2018 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 07 березня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Skoda Octavia» д/н [NUMBER], під керуванням відповідача та транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» д/н [NUMBER], під керуванням позивача, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження (а.с. 121, 122-123). 23 червня 2017 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України (а.с. 9). Згідно звіту № 3284 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Mercedes-Benz» д/н [NUMBER] від 10 березня 2017 року, вартість матеріального збитку становить у розмірі 297 455,03 грн., що складається з вартості відновлювального ремонту у розмірі 261 817,32 грн. та втрати товарної вартості у розмір 35 637,71 грн. (а.с.9-48). В період з 03 по 07 квітня 2017 року позивачем на користь фізичної особи-підприємця «Подопріхін Дмитро Вікторович» сплачено грошові кошти у загальному розмірі 217 570,00 грн. в рахунок сплати вартості ремонтних робіт транспортного засобу «Mercedes-Benz» д/н [NUMBER] (а.с.57-58, 59-60, 102, 103). Під час розгляду справи по суті відповідачем частково відшкодовано позивачу матеріальні збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у загальному розмірі 30 000,00 грн. (а.с. 108). Позивачем з урахуванням сплачених грошових коштів зменшено позивні вимоги про відшкодування відповідачем матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 187 570 грн. 00 коп. Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях. Предметом доказування є вчинення відповідачем певних дій, які призвели до заподіяння позивачу матеріальної шкоди. Представник позивача на підтвердження позовних вимог посилалась на скоєння відповідачем дорожньо-транспортна пригоди, внаслідок чого пошкоджено автомобіль позивача та заподіяно матеріальної шкоди. Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі з урахуванням раніше проведених виплат у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до вимог п.п. 8,9 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно ст.1166 ЦК України відшкодування матеріальної шкоди можливо при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток. Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 " Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди" під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв'язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як вбачається з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. Після зменшення позовних вимог відповідачем відшкодовано позивачу матеріальні збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме: 25 травня 2018 року - 5 000,00 грн. (а.с. 134), 11 травня 2018 року - 5 000,00 грн. (а.с. 135), 02 липня 2018 року - 5000,00 грн. (а.с.134), а 27 липня 2018 року - 5 000,00 грн. (а.с.133), а всього 20 000,00 грн. Встановлені обставини свідчать про наявність підстав щодо відшкодування відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 167 570,00 грн. (187 570,00 грн. - 20 000,00 грн.). Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 01 серпня 2017 року між позивачем та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого позивач замовив надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях (а.с. 63-66, 67, 68). Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує актом виконаних робіт до договору № 1.08 від 01 серпня 2018 (а.с.138), рахунком № 1.08 від 20 липня 2018 року на суму 8 000,00 грн. (а.с.139) та квитанцією № 0.0.1092086740.1 від 23 липня 2018 року на суму 8 000,00 (а.с. 140). Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи складність справи, розмір позовних вимог та розмір задоволених вимог,

Outcome: partial