Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

ПАТ КБ „ПриватБанк" (надалі Банк) 10 липня 2007 року уклав з [PERSON] кредитний договір № CSS0GА00000237, за яким надав останній кредит в сумі 60600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % та кінцевим строком повернення кредиту 10липня 2027 року. В забезпечення виконання вказаного договору між сторонами 10 липня 2007 року також було укладено договір іпотеки № CSS0GА00000237 предметом якого є 14/25 частин будинковолодіння [ADDRESS], належне відповідачці на підставі рішення Смілянського міськрайсуду від 27 червня 2007 року, в якому також зареєстрований її син [PERSON] Так як відповідачка станом на 13 жовтня 2014 року має заборгованість за договором в сумі 259864,04 грн., в тому числі: по кредиту - 56378,02 грн., заборгованість по відсотках - 79567,11 грн., заборгованість по комісії - 6103,13 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором - 105203,21 грн., штрафи: фіксована частина - 250 грн., процентна складова - 12362,57 грн., позивач в позові просив в рахунок погашення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є вказана частина будинковолодіння, шляхом продажу його будь-яким способом Банком від імені відповідача. Також позивач просив виселити відповідачів з вказаного жилого приміщення та стягнути з [PERSON] витрати по справі. На підтримку своїх вимог представник позивача пояснив, що все вказане будинковолодіння належить відповідачці та складається з двох жилих будинків, які і становлять його частки. Інші 11/25 частин будинковолодіння вже за рішенням суду в рахунок погашення боргу за іншим кредитним договором передані банку для здійснення їх реалізації. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'являлась з невідомих причин, хоча про час розгляду справи повідомлялась за останнім відомими місцем проживання та реєстрації. Відповідач [PERSON] в минулому судовому засіданні 17 квітня 2015 року позов не визнав повністю, посилаючись на те, що він також приймав участь у проведенні ремонтів у вказаному будинку та зареєстрований в ньому, а також він не довіряє банку в частині вирішення питання про погашення кредитів за рахунок продажу майна в добровільному порядку. Крім того з пояснень вбачається, що у його матері [PERSON] через наявність боргів та знаходження будинковолодіння під іпотекою погіршився стан здоров'я, вона змирилась з втратою майна та не хоче повертатися до цього питання, в зв'язку з чим не буде з'являтися в судові засідання. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного. [PERSON] в добровільному порядку підписала обидва договори, визнавши таким чином всі їх умови та взявши на себе визначені ними зобов'язання, в тому числі і передбачені ст. ст. 526, 527, 530, 629 ЦК України щодо обов'язковості виконання договору сторонами, а також належним чином та у строки, які ним визначені. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати належних йому процентів. В судовому засіданні встановлено, що станом на 13 жовтня 2014 року відповідачка [PERSON] вже мала заборгованість по виплатах та на момент звернення до суду з даним позовом та розгляду справи вона фактично не погашалась та не проводились нові виплати, внаслідок чого вона в односторонньому порядку тривалий час не виконує умов договору, чим порушує права позивача. Крім того вказана норма закону чітко визначає, що в разі прострочення „чергової частини" і не вимагає для звернення до суду невиплати щомісячних платежів протягом якогось строку, а також надає право достроково вимагати повернення частини позики, що залишилась невиплаченою. Оскільки в судовому засіданні сам відповідач визнає, що його мати не може на даний час повністю погасити заборгованість та відповідно до графіку проводити виплати за договором, позивач вправі вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечений кредитний договір. Крім того ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а в кредитному договорі та договорі іпотеки чітко визначені всі умови угод та наслідки їх невиконання, в тому числі щодо обов'язкових щомісячних платежів згідно графіку погашення кредиту та звернення стягнення в забезпечення виконання кредитного договору на іпотечне майно. Оскільки відповідачка ніяким чином не заперечила розмір боргу перед позивачем, він визначається судом в розмірі 259864,04 грн. Згідно ст. 7 ЗУ „Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору. Цим вимогам закону відповідають п.п.18.9-18.11 договору іпотеки. Згідно з п.п.35.3-35.5 предметом іпотеки визначено 14/25 частин будинковолодіння [ADDRESS], що належить відповідачці на підставі рішення суду про визнання права власності на майно, визначена вартість іпотечного майна, що становить на момент укладання договору 75750 грн. За статтею 33 ЗУ „Про іпотеку" у разі неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя. В розділах договору про іпотеку від 10 липня 2007 року «звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки» та «застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення та реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до ЗУ „Про іпотеку", тобто за вибором іпотекодержателя та згідно ст. ст. 37-39 цього закону, за якими іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, про що він повинен письмово повідомити іпотекодавця чи шляхом продажу предмета іпотеки будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. В позові, що передбачено також умовами договору іпотеки, позивач просив в рахунок погашення боргу за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його Банком будь-яким способом та будь-якій особі. Оскільки такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений діючим законодавством та умовами договору, ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того за ст. ст. 20, 22 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право оформлення іпотекодержателем заставної та заявлення права вимоги лише особою, у якої вона знаходиться. З пояснень представника позивача та іпотечного договору вбачається, що при його укладенні сторони також підписали заставну, яка знаходиться на даний час у банка та яку останній не передавав чи уступав іншим особам. Відповідно до ст. ст. 39, 40 ЗУ „Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя може винести рішення про виселення мешканців, оскільки саме звернення стягнення на будинок і є підставою для цього. Відповідно до вимог діючого законодавства та умов договору відповідачка була повідомлена про наявність боргу та наслідки його непогашення, в тому числі щодо її виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки (лист від 28 серпня 2014 року). Разом з тим відповідно до ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнень на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредити (позики) банку чи іншої особи повернення якого забезпечено іпотекою цього жилого приміщення, постійне жиле приміщення повинно бути зазначено в рішенні суду. Як вбачається з матеріалів справи право власності на спірне майно у відповідачки виникло на підставі судового рішення, винесеного 27 червня 2007 року та набрало законної сили 7 липня 2007 року, а кредитний договір та договір іпотеки укладено 10 липня 2007 року. Оскільки в судовому засіданні не було встановлено яким чином відповідачка набула право власності на 14/25 частин будинковолодіння [ADDRESS] (спадщина, дарування, купівля-продаж і т.п.) та за які кошти, а рішення не може бути постановлено на припущеннях, в задоволенні вимог щодо виселення відповідачів необхідно відмовити, так як лише в разі придбання житла за рахунок кредитних коштів, особи підлягають виселенню з наданням тимчасового жилого приміщення і відсутність його не є перешкодою для такого виселення за нормами ст. 109 ЖК України.. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] підлягають частковому стягненню, в межах задоволених вимог, на користь Банку понесені ним витрати по оплаті судового збору, оскільки вимоги до іншого відповідача фактично не заявлені. На підставі наведеного та ст.ст. 526, 527, 530, 625, 629, 1050 ЦК України, ст. ст. 7, 12, 33, 35, 37-40 ЗУ „Про іпотеку", ст. 109 ЖК України,

Outcome: approved