Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.07.2018 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 31076,15 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення по Державному підприємству «Донецька залізниця» в розмірі 59659,65 грн., по структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в розмірі 59080,32 грн. та моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. На підтвердження своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що в період з 01.08.2014 року по 03.08.2016 року він працював в Управлінні Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаді інженера 2 категорії відділу тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень. 25 лютого 2016 року йому було виплачено другий аванс за лютий 2016 року в розмірі 500 грн. Залишок заробітної плати, що не була виплачена йому за відпрацьований час у лютому 2016 року складає 3682,96 грн. Після цього виплати по заробітній платі припинились до 22.06.2016 року, коли був виплачений аванс за червень 2016 року у розмірі 100 грн. Надалі до моменту його звільнення з ДП «Донецька залізниця» ніяких виплат по заробітній платі за відпрацьований ним час не надходило. Він був звільнений з ДП «Донецька залізниця» 03.08.2016 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України за переведенням до Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На день його звільнення загальна сума заборгованості по заробітній платі становила 14478,92 грн. За час його роботи у Регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» йому було виплачено 11202,00 грн. заборгованості по заробітній платі ДП «Донецька залізниця». Ця сума склалася з трьох платежів по 3734,00 грн., які були йому виплачені відповідно 16.09.2016 року, 01.11.2016 року та 21.02.2017 року. Станом на 03.07.2018 року розмір невиплаченої заборгованості по заробітній платі від ДП «Донецька залізниця» за відпрацьований ним час становить 3276,92 грн. В період з 04.08.2016 року по 17.07.2017 року він працював на посаді інженера 2 категорії сектору тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади відділу приміських та пасажирських перевезень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 07.03.2017 року йому було виплачено заробітну плату за лютий 2017 року в розмірі 1198,48 грн. Надалі до моменту його звільнення ніяких виплат по заробітній платі не надходило. Він був звільнений з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скороченням штату. Станом на 03.07.2018 року розмір невиплаченої заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідній допомозі в звязку зі звільнення за скороченням штату від Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» становить 27799,23 грн. По теперішній час суми, що належать йому від підприємства не виплачені. Ці дії відповідача є незаконними, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводиться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 26.04.2018 року він звернувся до ПАТ «Українська залізниця» з приводу надання довідки про заборгованість по його заробітній платі за вищевказані періоди часу. Листом від 24.05.2018 року його було повідомлено про неможливість надати зазначену довідку через відсутність оригіналів первинних, кадрових та фінансових документів. Відповідно до здійснених позивачем розрахунків сума заборгованості становить 31076,15 грн. Через невиплату йому у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, заробітної плати та відсутність інших джерел доходу він був вимушений проживати разом з батьками на їхньому утриманні та відмовляв собі у всіх нагодах, які вимагали фінансових витрат. Саме через ці обставини він вимагає відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн. відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Ухвалою судді від 16 липня 2018 року позовну заяву було прийнято та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги та доводи в їх обґрунтування, викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, яка утворилась під час роботи позивача в ДП «Донецька залізниця», то ПАТ «Українська залізниця» не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником ДП «Донецька залізниця», в тому числі й за зобовязаннями, викладеними позивачем в позовній заяві. Крім того, обовязково необхідно врахувати юридичну оцінку того факту, що ДП «Донецька залізниця» залишається юридичною особою і з Єдиного державного реєстру не виключене. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка виникла за час роботи позивача у ПАТ «Українська залізниця», то представник відповідача позовні вимоги також не визнав, оскільки на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація або доступ до неї, будь-яка інформація щодо наявності заборгованості відсутня. Крім того, представник відповідача посилався на висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обовязків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, зясувавши обставини справи та дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 01.08.2014 року по 03.08.2016 року працював в Управлінні Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаді інженера 2 категорії відділу тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень, був звільнений з ДП «Донецька залізниця» 03.08.2016 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України за переведенням до Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 8-12). В період з 04.08.2016 року по 17.07.2017 року позивач [PERSON] працював на посаді інженера 2 категорії сектору тарифів, умов перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади відділу приміських та пасажирських перевезень структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», був звільнений з Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку зі скороченням штату (а.с. 8-12). Право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці»,\~а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП\~саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Позивачем\~\~надано суду всі належні та допустимі\~\~докази на підтвердження своїх позовних вимог, які відповідач не зміг спростувати. Відповідно до частини 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 43 Конституції України\~гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених\~ст. 116 КЗпП України, не передбачено. Згідно ч. 2\~ст.233 КЗпП\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~ст. 117 КЗпП України\~відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до\~ст.\~77ЦПК України \~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З матеріалів справи, а саме, трудової книжки позивача підтверджено,\~\~що позивач перебував в трудових правовідносинах з відповідачем ПАТ «Українська залізниця» з 04.08.2016 року. 17 липня 2017 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі п.1\~ст.40 КЗпП\~згідно наказу № 11211/ДН-ОС від 14 липня 2017 року, з яким позивач ознайомився у цей же день і отримав від роботодавця трудову книжку (а.с. 8-13, 81). Згідно наказу\~№ 11211/ДН-ОС від 14.07.2017 року встановлено, що кількість днів невикористаної за які підлягає виплата компенсації складає 26 днів (а.с. 81). Сторонами не заперечувалось, що останню виплату по заробітній платі роботодавець здійснив за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в сумі\~\~\~\~\~1344,27 грн. (а.с. 185). Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, який підлягає стягненню з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] суд виходить з наданих позивачем доказів: розрахунків заробітної плати (а.с. 41-43), виписки по картковому рахунку (а.с. 44-53), відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 131), табелів відділу приміських та пасажирських перевезень за березень 2017 року липень 2017 року (а.с. 76-80), індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с. 18-20), з яких вбачається, що за березень 2017 року позивачу було нараховано 4217,77 грн, а виплачено лише аванс в розмірі 1344,27 грн. (а.с. 185), тобто сума заборгованості за березень 2017 року складає 2873,50 грн. Сума заборгованості за квітень 2017 року в розмірі 3836,36 грн. та сума заборгованості за травень 2017 року в розмірі 3836.36 грн. підтверджується розрахунками заробітної плати за відповідні місяці (а.с. 42-43). Сума заборгованості за червень та листопад 2017 року не підтверджена документально, але згідно з наказами про встановлення простою вбачається, що оплату за час простою не з вини працівників наказано проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. Таким чином, за червень 2017 року розмір невиплаченої заробітної плати складає 3836,36 грн. (так само, як за квітень та травень 2017 року, за які надані документальні підтвердження про розмір нарахованої заробітної плати), за липень 2017 року (11 робочих днів) 3125,42 грн. Всього заборгованість по заробітній платі, що підлягає стягненню, складає 18457,26 грн. Відповідно до\~статті 44 КЗпП\~при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст.\~36\~та п. 1, 2 і 6 ст.\~40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації\~\~згідно ст.\~13,\~18 КЗпП. Як вбачається із матеріалів справи, а саме наказу про звільнення позивача від 14.07.2017 року № 11211/ДН-ОС, останній має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного. Те, що така допомога не була виплачена, відповідачем визнається. Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для розрахунку вихідної допомоги при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулось звільнення. При цьому час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. До цього часу відноситься період простою, відпустки. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. При цьому 2/3 тарифної ставки за час простою і дні простою не враховуються. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. На підставі викладеного, суд з урахуванням зазначених приписів Закону дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку в розмірі 4965,65 грн. згідно розрахунку (а.с. 16). Крім того, відповідно до ст.ст. 74,\~79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно\~ст. 24 ЗУ «Про відпустки»\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Кількість невикористаних днів відпустки позивача, за які надається компенсація, складає 26 днів. Згідно розрахунку оплати відпусток, компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки складає 4376,32 грн. (а.с. 15). Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні. Доводи представника відовідача про те, що відповідач позбавлений можливості провести з відповідачем розрахунок, оскільки відсутні первинні документи є необґрунтованими, оскільки діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити для всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства. Суд дійшов висновку про те, що затримка розрахунку сталася саме\~\~з вини відповідача. Відповідно до частини першої\~статті 117 КЗпП\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями\~статті 117 КЗпП\~обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме по день ухвалення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення\~\~заробітної плати\~\~у\~\~зв'язку\~\~із\~\~затримкою\~\~розрахунку\~\~при\~\~звільненні,\~\~що працівникові не були\~\~виплачені\~\~належні\~\~йому\~\~від\~\~підприємства, установи,\~\~організації\~\~суми\~\~в день звільнення,\~\~коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня\~\~після\~\~пред'явлення\~\~ним роботодавцеві\~\~вимог\~\~про розрахунок,\~\~суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній\~\~заробіток\~\~за\~\~весь\~\~період затримки розрахунку,\~\~а при не проведенні його до розгляду справи - по\~\~день\~\~постановлення\~\~рішення,\~\~якщо\~\~роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.\~\~Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Заявляючи вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,\~позивач виходив з середньоденної заробітної плати за останні два місяці, коли відбувалася виплата коштів (а.с. 16), а також виходив з кількості не робочих, а календарних днів. Однак, з цим погодитись не можна. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Сторонами суду не надано відомостей про розмір заробітної плати за червень-липень 2017 року. З наданих позивачем розрахунків заробітної плати за квітень-травень 2017 року вбачається що оклад (тариф) становив 5649,00 за кожний місяць, норма годин 152,00 (квітень) та 159,00 (травень) (а.с. 42-43). Середньоденна заробітна плата визначається в розмірі 290,62 грн. та\~розраховується наступним чином: 5649,00 грн. (тариф (оклад) за квітень 2017 року) + 5649,00 грн. (тариф (оклад) за травень 2017 року) : 155,5 (середня кількість годин (152+159) = 36,33 грн. заробітна плата\~за годину х 8 годин = 290,62 грн.) Отже, середній\~заробіток\~за час затримки розрахунку розраховується наступним чином: 290,62 грн. (середньоденна заробітна плата) х 318 робочих днів затримки розрахунку (з 17.07.2017 року по 22.10.2018 року) = 92417,16 грн.\~і\~підлягає стягненню з\~ПАТ «Українська залізниця» з утриманням з цієї суми податків й інших обовязкових платежів. При цьому суд не приймає до уваги науково-правовий висновок торгово-промислової палати від 16.01.2018 року № 126/2/21-10.2. з огляду на наступне. Наданий відповідачем науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України (а.с. 143-159), не є сертифікатом (висновком) в розумінні\~ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 2 грудня 1997 року № 671/97-ВР,\~ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII\~та п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року\~\~№ 44(5). Крім того, Законом України\~від 02.09.2014\~року №\~1669-VII\~"Про\~тимчасові заходи\~на період\~проведення антитерористичної\~операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених\~ст. 116 КЗпП України, не передбачено. Тому посилання відповідача на висновки Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки його вимоги повязані з виплатами, встановленими\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні. Звертаючись до суду,\~позивач просив про стягнення з відповідача ПАТ «Українська залізниця» заборгованості по заробітній платі за період з лютого 2016 року по 03.08.2016 року в розмірі 3276,92 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку по Державному підприємству «Донецька залізниця». Між тим, матеріали справи вказують на те, що позивач [PERSON]\~в цей період часу працював в ДП «Донецька залізниця», оскільки тільки з 04 серпня 2016 року його трудові відносини\~виникли з ПАТ «Українська залізниця», а тому правових підстав для покладення на відповідача зобовязань перед позивачем\~іншої юридичної особи, діяльність якої не припинена, немає. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та\~громадських формувань ДП «Донецька залізниця» перебуває у стані припинення, проте запису про припинення у Реєстрі немає. Крім того, в Реєстрі містяться дані про юридичних осіб, правонаступником яких є ПАТ «Українська залізниця», серед яких зазначено ДП «Донецька залізниця». Водночас у цьому Реєстрі наведено інформацію про здійснення звязку з юридичною особою, зокрема відомості про те, що правонаступництво ПАТ «Українська залізниця» щодо ДП «Донецька залізниця» настає згідно з Постановою № 604 після внесення майна до статутного капіталу правонаступника (а.с. 83-109). Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] був звільнений 17.07.2017 року наказом від 14.07.2017 року, а з позовом,\~в тому\~числі про\~стягнення моральної\~шкоди,\~звернувся до\~суду 03.07.2018\~року,\~то тримісячнийстрок звернення до суду позивачем пропущений. Вимоги про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлені, доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 25000 грн. задоволенню не підлягають в звязку з пропуском строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial