Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок», в якому просить визнати недійсним, з моменту укладання договору, положення Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021 між [PERSON] та ТОВ „КОШЕЛЬОК", викладене в п. 3.4 щодо сукупної вартості кредиту для Позичальника; визнати недійсним, з моменту укладання договору, положення Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021 між [PERSON] та ТОВ „КОШЕЛЬОК", викладене в п. 3.5 щодо зобов`язання [PERSON] сплатити 2 % пені від неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту; визнати недійсним, з моменту укладання договору, положення Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021 між [PERSON] та ТОВ „КОШЕЛЬОК", викладене в п. 7.2.1 щодо пред`явлення позовів в суд за місцезнаходженням кредитодавця. В обґрунтування позову вказує на те, що 13.01.2021 між ТОВ „КОШЕЛЬОК" та [PERSON] було укладено Договір (оферта) № 3418210216-214131 про надання кошті у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (далі - Договір), відповідно до якого ТОВ „КОШЕЛЬОК" надало [PERSON] грошові кошти у сумі 2 250,00 грн на засадах строковості, зворотності та оплатності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Відповідно до пункту 1.6 Договору зазначено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між Позичальником та Товариством в якості електронного підпису позичальника буде використовуватись одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України „Про електронну комерцію". Отже, позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від ТОВ „КОШЕЛЬОК", прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір, тобто договір укладено у відповідності до ст. 11 Закону України „Про електронну комерцію". Вказує, що оскільки згідно п. 1.4 Договору № 3418210216-214131 метою отримання кредиту є „для власних потреб (споживчі цілі)", то на правовідносини сторін поширюється дія Закону України „Про захист прав споживачів". Вказує, що згідно п. 3.4. Договору Кредитор зазначає, що „відповідно до вимог частини 4 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" сукупна вартість кредиту для позичальника (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладанням цього Договору... тощо". Позивач наголошує, що даний кредит був укладений 13.01.2021, і на цей час в Законі України „Про захист прав споживачів" відсутня норма - ч. 4 статті 11 даного Закону. Більше того, зазначає, що згідно з п. 3.5 вищезазначеного Договору сторони погоджуються, що у випадку користування Кредитом з боку Позичальника понад строк, встановлений в п. 2.1. Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період користування Кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 3.4 цього Договору Процентна ставка менша, ніж 1.5 (одна цілих п`ять десятих) відсотків від суми Кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою, визначеною п. 3.4 Договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2.00 (дві цілих 0 десятих) за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Також, відповідно до п. 8.6 Договору зазначено, що у разі порушенням Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за користування ним, Кредитодавець має право нараховувати Позичальнику Пеню у розмірі 2% (двох відсотків) від залишку суми кредиту за кожен день прострочення повернення Заборгованості, починаючи від першого дня порушення до дня повного погашення Заборгованості за Кредитом. Позивач наголошує, що умова пункту 3.5 Договору про нарахування пені у розмірі до 2% є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача може бути покладено обов`язок щодо сплати 730 % відсотків від суми неповернутого кредиту та (або) несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та (або) процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Наголошує, що визначений у п. 3.5 Договору розмір підвищеної процентної ставки - 730% річних (2.0 % х 365 днів = 730 %) перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Вона є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Окрім того, вказує, що пунктом Договору 7.2.1 передбачено, що позови пред`являються в суд за місцезнаходженням кредитодавця, що прямо суперечить статті 28 ЦПК, відповідно до якої позови про захист прав споживачів пред`являються до суду за вибором позивача. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він щодо задоволення позову заперечував. Вказав, що відповідачем належним чином виконані умови Договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, в той час як позивачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за Договором про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 3418210216-214131 зі сплати основного боргу та відсотків за користування кредитом. Окрім того, зазначає, що виходячи з приписів Закону України «Про електронну комерцію», Правил надання позики на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», укладення електронного договору позики з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором не потребує наявності сертифікації ключа ЕЦП підписувача, відомостей про особистий ключ підписувача та інших ознак, властивих звичайному електронному цифровому підпису без одноразового ідентифікатору. Також вказує, що адвокатом не надано жодних розрахунків наданих ним послуг на правничу допомогу, крім того, відсутні будь-які документальні підтвердження наданих ним послуг. Сторони в судове засідання не з`явились, однак, представник позивача попередньо подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Беручи до уваги викладене, дослідивши письмові докази, долучені до позовної заяви, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» 13.01.2021 укладено договір (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (надалі - Договір). Відповідно до пунктів 1.1, 1.4 Договору Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит у сумі 2 250 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим Договором. Мета отримання кредиту: для власних потреб (споживчі цілі). З платіжного доручення від 14.01.2021 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок» було перераховано на рахунок [PERSON] 2 250 грн. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України „Про споживче кредитування". Згідно з п.п. 10, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про споживче кредитування" споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ч.ч. 1-2, п. 5 ч. 3, ч. 4 Закону України „Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно з п. 3.4. Договору відповідно до вимог частини 4 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" сукупна вартість кредиту для позичальника (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням цього Договору за умови дотримання Позичальником Графіку розрахунків, що є Додатком цього Договору, становить 2 250 грн, або 100% від суми отриманого кредиту та включає в себе проценти за користуванням кредитом 0 грн, або 0% від суми кредиту. Відповідно до п. 3.5. Договору сторони погоджуються, що у випадку користуванням Кредитом з боку Позичальника понад строк, встановлений п. 2.1 Договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання Позичальника за цим Договором продовжуються на весь період користування Кредитом, при цьому, у випадку, якщо встановлена п. 3.4. цього Договору процентна ставка менша, ніж 1,5 відсотків від суми Кредиту за кожен день користування Кредитом, то правила нарахування процентів за Процентною ставкою, визначеною п. 3.4 Договору, скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування Кредитом, а саме 2,00 за кожен день користування Кредитом, починаючи з дати укладення Договору і до дня повного повернення Кредиту. Таким чином зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування Кредитом в розмірі 2,00 розповсюджується на весь період користування Кредитом з моменту укладення цього Договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені Позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 2.1 Договору. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено судом, 13.01.2021 спірний договір укладено між сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, позивач в момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору, передбачених п.п. 3,4 та 3.5 Договору. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України „Про споживче кредитування" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. За ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Водночас, за змістом ч. 2 ст. 625, ст. 1050 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття „проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та „проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами", у зв`язку із чим правова позиція зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошовий коштів поділяються на дві категорії: проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як „проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України та проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку із чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Таким чином, у постанові Великої Палати Верховного Суду розмежовано випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує кошти, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, зважаючи зокрема на те, що сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з пунктами 3,4 (щодо сукупної вартості кредиту) та 3.5 (щодо розміру процентної ставки за користування кредитом понад строк, встановлений п. 2.1 Договору) Договору, позивачем не доведено, що вказані умови є такими, що не відповідають нормам законодавства та є несправедливими. Окрім того, суд зазначає, що посилання в п. 3.4. Договору на ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", яка на момент укладення договору була відсутня в Законі України „Про захист прав споживачів", не змінює того факту, що у даному пункті визначено сукупну вартість кредиту, щодо розміру якої сторони дійшли згоди. Споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі, в разі отримання ним грошових коштів. У разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною 1 статті 15 Закону України „Про споживче кредитування" та протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору без пояснення причин. Однак, таким правом він не скористався, що свідчить про його згоду з умовами договору. Відповідно до п. 7.2.1 Договору, позови пред`являються в суд за місцезнаходженням кредитодавця. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Територіальна юрисдикція (підсудність) справ, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, визначена в главі 3 ЦПК України. Зокрема, відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Згідно з ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що п. 7.2.1 Договору суперечить нормам глави 3 ЦПК України. При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що оскільки п. 7.2.1 Договору суперечить нормам глави 3 ЦПК України, то таке положення договору слід визнати недійсним з моменту укладення Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021. Водночас, оскільки положення Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021, передбачені пунктами 3.4 та 3.5. Договору були узгоджені між сторонами, позивачем не доведено, що вказані умови є такими, що не відповідають нормам законодавства та є несправедливими, у задоволенні вимог позивача про визнання недійсними положень Договору (оферта) № 3418210216-214131 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 13.01.2021, передбачені пунктами 3.4 та 3.5., слід відмовити. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Відповідно до ст. 30 Закону України „Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Горватом І.І. укладено договір про надання правової допомоги № 148-21цп від 18.01.2021. Згідно з п.п. 1, 2 розділу 1 вказаного договору, предметом даного договору є правова допомога, яка надається в обсязі, у строки та за вартість, визначеними цим Договором. Правова допомога надається у справі щодо кредитних правовідносин, договорів позики, мікрозаймів. Розділом 2 договору про надання правової допомоги № 148-21цп від 18.01.2021 передбачено, що вартість правової допомоги та детальний перелік видів правової допомоги визначено в дод. 1 та до даного Договору, дод. 2. Клієнт сплачує обумовлену частину гонорару адвоката вартості правової допомоги з моменту укладення Договору, але не пізніше 24 год. Клієнт має право передавати адвокату додатковий гонорар за виконану роботу (поетапно). Клієнт сплачує визначені умовами договору інші частини гонорару відповідно до етапів роботи: звернення та врегулювання спору шляхом договірних відносин; звернення до підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності; звернення до суду; звернення в правоохоронні органи; звернення до органів державної влади та місцевого самоврядування всіх рівнів. Клієнт сплачує адвокату на свій розсуд додаткову винагороду за досягнення позитивного результату у справі. До вартості Договору не входять витрати, пов`язані з надання правової допомоги, не передбаченої умовами цього Договору, втім після укладення додаткових договорів про внесення змін чи доповнень, якщо інше не передбачено відповідними договорами, вартість цього Договору може бути змінена, а вартість понесених фінансових витрат включається до основної суми витрат за надання правової допомоги за додатковими договорами. Також в матеріалах справи наявний рахунок № 148-21цп від 18.01.2021, виставлений на ім`я [PERSON] , в якому вказано, що за консультацію, правовий аналіз договорів, досудове врегулювання спору слід сплатити 12 740 грн. Окрім того, в матеріалах справи наявний додатковий рахунок від 01.05.2021 до договору № 148-21цп від 18.01.2021, виставлений на ім`я [PERSON] , в якому вказано, що за представництво інтересів у суді слід сплатити 12 740 грн. Ордер на надання правничої допомоги [PERSON] виписано адвокатом Горватом І.І. Позивачем на підтвердження розміру витрат на правову допомогу не надано суду додатки 1, 2 до договору про надання правової допомоги № 148-21цп від 18.01.2021, в яких згідно розділу 2 даного договору повинні міститись вартість правової допомоги та детальний перелік видів правової допомоги. Окрім того, позивачем не надано суду доказів, якими підтверджено понесені витрати на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі „Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі „Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі „East/West Alliance Limited" проти України, від 26.02.2015 у справі „Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Всупереч ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу. А тому, відшкодування витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід спеціального фонду Державного фонду України в сумі 908 грн.

Outcome: approved