Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

24 червня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі зазначеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 30000 дол. США зі сплатою 16 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення 27 листопада 2011 року. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач зобов'язана здійснювати погашення кредиту, а також сплачувати відсотки за користування ним згідно графіку, який є невід'ємною частиною цього договору. 16 березня 2007 року між позивачем і відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року про внесення змін до п. 2.1.5 кредитного договору, відповідно до яких [PERSON] було видано кредит в сумі 5000 дол. США в межах суми, обумовленої п. 1.1 договору. 14 лютого 2008 року між позивачем і відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року про доповнення пункту 2.1 кредитного договору підпунктом 2.1.6, відповідно до якого відповідачу [PERSON] надано кредит у сумі 8400 дол. США шляхом видачі готівки. Крім цього, згідно даної додаткової угоди п. 2.2.3 договору було викладено в новій редакції і вказано, що позичальник зобовязаний проводити повернення кредиту в сумі 34927,83 дол. США в порядку і строки згідно графіку погашення кредиту, вказаному в додатку №3 до цього договору, в строк до 20 листопада 2011 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року між позивачем і відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останній поручився за виконання відповідачем [PERSON] зобовязань у повному обсязі. В звязку з невиконанням умов кредитного договору №1212-мк щодо сплати кредитної заборгованості заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 08 жовтня 2012 року з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку стягнуто 578101,04 грн. заборгованості. Оскільки свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів відповідачі належним чином не виконують, судове рішення про задоволення вимог кредитора ними не виконано, правовідносини між сторонами кредитного договору не припинені, боржник та поручитель від відповідальності за невиконання грошового зобовязання не звільняються, тому позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 11392,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 22 квітня 2016 року складає 289037,62 грн. Представник позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" [PERSON] в судове засідання не зявився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин свого неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] позов не визнала в повному обсязі, просила в його задоволенні відмовити, суду пояснила, що про існування заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 08 жовтня 2012 року вона дізналась лише в Білопільському районному суді під час розгляду даної справи. Крім того, на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 серпня 2012 року, зі змінами у частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, внесеними рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2013 року, в рахунок погашення боргу перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року в сумі 44080,19 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить суму 348586,14 грн, виходячи із офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ станом на 11 листопада 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - на належну їй нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, бул. Леніна,1-а, загальною площею 192,20 кв.м. згідно іпотечного договору від 30 листопада 2006 року, а тому одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до подвійного стягнення, що є порушенням закону. Також [PERSON] просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача, оскільки вважає, що останній вже сплив. Заслухавши відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Сумської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", і [PERSON] був укладений кредитний договір №1212-мк, на підставі якого останній надано кредит для поповнення обігових коштів у виді поновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 30000 дол. США окремими траншами на підставі попередньої вимоги згідно з п. 2.1.2 цього договору, зі сплатою 16 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення 27 листопада 2011 року (а. с. 12-13). Згідно з п. п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за користування кредитом, проводити повернення кредиту по даному траншу в порядку і в строки згідно графіків погашення кредиту і відсотків, які складені у виді додатків до даного договору і є невід'ємною його частиною. У відповідності до пункту 3.2 кредитного договору, на підставі ст. 212 ЦК України, в разі порушення позичальником зобовязань по кредитному договору, передбачених п. п. 1.3, 2.3.1, 3.3, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки, вказаної у п. 3. 1 даного договору. При несплаті відсотків та/або частини кредиту на вказану у графіках дату сплати, вони вважаються простроченими. Таким чином, в разі неповернення позичальником кредиту та відсотків у порядку і в строки згідно графіків, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, тобто, 16% річних х 2 = 32%. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору №1212-мк від 27 листопада 2006 року при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, винагороди і комісії, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожен день прострочки платежу, але не більше подвійної ставки Національного банку України, дійсної на період, за який сплачується пеня. Пунктом 4.5 зазначеного кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником зобовязань по поверненню кредиту і відсотків у порядку і в строк згідно графіку, позичальник сплачує пеню за кожний випадок порушення графіка при затримці платежу на 10 і більше днів у розмірі 10% від суми своєчасно непогашеної частини отриманого кредиту за кожний день прострочки. 16 березня 2007 року між позивачем і відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року про внесення змін п. 2.1.5 кредитного договору, відповідно до яких [PERSON] видано кредит в сумі 5000 дол. США в межах суми, обумовленої п. 1.1 договору (а. с. 14-15). 14 лютого 2008 року між позивачем і відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року про доповнення пункту 2.1 кредитного договору підпунктом 2.1.6, відповідно до якого [PERSON] надано кредит у сумі 8400 дол. США шляхом видачі готівки. Крім цього, згідно даної додаткової угоди п. 2.2.3 договору було викладено в новій редакції і вказано, що позичальник зобовязаний проводити повернення кредиту в сумі 34927,83 дол. США в порядку і строки згідно графіку погашення кредиту, вказаному в додатку №3 до цього договору, в строк до 20 листопада 2011 року (а. с. 15-16). В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору №1212-мк між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Сумської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено договір поруки (а. с.17). Згідно з п.п. 2, 4 цього договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань по кредитному договору в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором у солідарному порядку. Крім цього, в забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року [PERSON] передала в заставу ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Сумської філії ЗАТ КБ «ПриватБанк» належну їй на праві власності нежитлову будівлю (торгівельний комплекс «Перлина»), розташовану за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, вул. Леніна, 1а, про що 30 листопада 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за №1479 (а. с. 17). Як вбачається з рішення Білопільського райрнного суду від 10 серпня 2012 року та ухвали Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2013 року, в 2009 році закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», яке згодом змінило свою назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК", до Білопільського районного суду Сумської області надходили позови до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зокрема за №989-мк від 13 лютого 2006 року, за №1212-мк від 28 листопада 2006 року, №228428-CRED від 21 травня 2008 року. Посилаючись на те, що зобов'язання за кредитними договорами позичальником порушуються, а [PERSON] виступив поручителем по кредитних договорах №989-мк, №1212-мк, банк, з врахуванням змін та уточнень до позовів, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №989-мк, з [PERSON] заборгованість за договором №228428- CRED та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1212-мк звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю. В 2009 році [PERSON] подала позови про визнання недійсними укладених між нею та відповідачем кредитних договорів. В процесі розгляду справи [PERSON] уточнювала позовні вимоги та остаточно просила визнати недійсними п. 4.5 розділу 4 кредитних договорів №1212-мк, № 989-мк та п. 5.5 розділу 5 кредитного договору № 228428- CRED, якими встановлена пеня у випадку порушення зобов'язань в частині порядку і строків погашення кредиту. Вказані позови були об'єднані в одне провадження, справа за вказаним провадженням значиться за №2-4/12. Рішенням Білопільського районного суду від 02 червня 2009 року в задоволенні позовів [PERSON] до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про внесення змін до кредитних договорів №989-мк від 13 лютого 2006 року, №1212-мк від 28 листопада 2006 року, №228428 CRED від 21 травня 2008 року, додаткових угод до них, а також графіків погашення кредиту і відсотків було відмовлено. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволені. Стягнуто із [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 6840,03 дол. США заборгованість по кредитним договорам № 989-мк від 13 лютого 2006 року та № 228428- CRED від 21 травня 2008 року, що в гривневому еквіваленті дорівнює 54148 грн., виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 11 листопада 2010 року. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] в розмірі 44080, 19 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить суму 348586 грн. 14 коп., виходячи із офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 11 листопада 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки між цими сторонами від 30 листопада 2006 року на належну [PERSON] нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Сумська область, Білопільський район, смт. Жовтневе, бульвар Леніна, 1-а, загальною площею 192,20 кв.м., згідно іпотечного договору від 30 листопада 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори, шляхом продажу ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" предмету іпотеки з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2011 року рішення Білопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2010 року змінено в частині стягнення заборгованості за кредитними договорами від 13 лютого 2006 року №989-мк та від 21 травня 2008 року №228428-CRED. Стягнуто із [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" заборгованість по кредитному договору №989-мк від 13 лютого 2006 року в розмірі 3 208, 46 дол. США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 2372 грн. 50 коп., виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 11 листопада 2010 року. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість по кредитному договору № 228428- CRED від 21 травня 2008 року в розмірі 3 631, 57 дол.США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 28755 грн. 50 коп., виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України станом на 11 листопада 2010 року. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2011 року рішення Білопільського районного суду Сумської області від 11 листопада 2010 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 11 січня 2011 року в частині вирішення вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині вказані судові рішення залишено без змін (а. с. 82-84). Остаточно уточнивши вимоги, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року в розмірі 44080,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 348586,14 грн., виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ станом на 11 листопада 2010 року, звернути стягнення із [PERSON] на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 192,20 кв.м., що знаходиться за адресою: Сумська область Білопільський район, селище Жовтневе, бульвар Леніна, 1-а та належить їй на праві власності згідно іпотечного договору від 30 листопада 2006 року шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням Приватбанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з початковою ціною предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 194425,00 грн., передбаченої в п. 12 іпотечного договору від 30 листопада 2006 року. Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 серпня 2012 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволено частково. У рахунок погашення боргу [PERSON] перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року, укладеного між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"та [PERSON] в розмірі 44080,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить суму 348586 грн. 14 коп., виходячи із офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним Банком України станом на 11 листопада 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки між цими сторонами від 30 листопада 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №1480, на належну [PERSON] нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Сумська обл., Білопільський р-н, смт. Жовтневе, бульвар Леніна,1-а, загальною площею 192,20 кв.м. Визначено спосіб звернення стягнення реалізація предмета іпотеки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Сумська обл., Білопільський р-н, смт.Жовтневе, бульвар Леніна, 1-а, загальною площею 192,20 кв.м, що перебуває у власності іпотекодавця [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, посвідченого виконавчим комітетом Жовтневої селищної ради Білопільського району Сумської області 14 липня 2004 року, зареєстрованого у Сумському БТІ за реєстраційним №1655 та в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №6550149, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України "Про іпотеку», а саме шляхом продажу нежитлової будівлі ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі іпотечного договору від 30 листопада 2006 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя і передбачає право ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на продаж предмета іпотеки без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодаця за початковою ціною в розмірі 194425 грн., визначеною і узгодженою сторонами в п. 12 договору іпотеки від 30 листопада 2006 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовлено (а. с .72-76). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2013 року рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 серпня 2012 року в даній справі змінено в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: Сумська обл., Білопільський р-н, смт. Жовтневе, бульвар Леніна, 1-а, загальною площею 192,20 кв.м, визначено її в розмірі 685050 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а. с. 85-89). Рішення Білопільського районного суду від 10 серпня 2012 року та Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2013 року набрали законної сили 17 січня 2013 року, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені цима рішеннями, доказуванню не підлягають. Судом встановлено, що на час постановлення рішення суду предмет іпотеки - нежитлова будівля, розташована за адресою: Сумська обл., Білопільський р-н, смт. Жовтневе, бульвар Леніна, 1-а, загальною площею 192,20 кв.м реалізована не було. Також встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 08 жовтня 2012 року в справі №2/0417/7062/2012 за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року вимоги позивача задоволені в повному обсязі, стягнуто солідарно із [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 578101,04 грн., заборгованість у розмірі 10000 грн. станом на 20 серпня 2012 року та сума сплаченого судового збору у розмірі 3219 грн. Вказане вище рішення набрало законної сили 18 жовтня 2012 року (а. с. 109). На зазначене заочне рішення суду відповідачем [PERSON] у жовтні 2016 року була подана заява про його перегляд (а. с. 143-145). Відповідно до ухвали Індустріального суду м. Дніпропетровськ від 14 листопада 2016 року, яка набрала законної сили 22 листопада 2016 року, заява [PERSON] про перегляд заочного рішення визнана неподаною та повернута заявнику (а. с. 224). Як вбачається з вказаного вище заочного рішення та наданої Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ копії цивільної справи №2/0417/7062/2012, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просило стягнути із [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року, що виникла станом на 20 серпня 2012 року, в сумі 73577,01 дол. США, яка складалась з 27504,31 дол. США - заборгованість за кредитом; з 27557,16 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; з 18515,54 дол. США - пеня (а.с. 110-132). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись з позовом до суду, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" мотивував свої вимоги тим, що зобовязання щодо повернення кредитних коштів відповідачі належним чином не виконують, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, тому просив стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 11392,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 22 квітня 2016 року складає 289037,62 грн. Як вбачається з розрахунків заборгованості за договором №1212 мк від 28 листопада 2006 року, сума 11392,89 дол. США, яку просить стягнути позивач, є залишком заборгованості за процентами, нарахованими за період з 20 серпня 2012 року по 29 листопада 2013 року (268.94 + 684.55 + 806.79 + 733,45 + 709 + 806,79 + 684.55 + 709 + 782.35 + 757.89 + 244.49 + 415,62 + 831.24 + 391,17 + 342,28 + 757.89 + 757.90 + 709 = 11392,90). В дану суму не включені будь-які штрафні санкції, вона складається лише із суми процентів, нарахованих на залишок простроченої заборгованості за кредитом (а. с. 5-7, 106). Розмір заборгованості відповідає умовам договору, відповідачі його не спростували, свого розрахунку не надали. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилалась на те, що одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до подвійного стягнення, що є порушенням закону. Крім того, нарахування процентів за час прострочення після ухвалення суду є порушенням закону, оскільки кредитор сам зволікає з реалізацією предмету іпотеки. Також [PERSON] просила застосувати строк позовної давноті до вимог позивача, оскільки вважає, що останній вже сплив. Проте з доводами відповідача [PERSON] суд не може погодитись, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 598, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання відсотків, передбачених умовами договору та ЦК України. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року в справі №311/3310/14-ц, які є обовязковими в силу ст. 360-7 ЦПК України для всіх судів. Крім того, відповідно до вимог статетй 598, 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судових рішень про стягнення із відповідачів на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНК заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на передане [PERSON] в іпотеку банку нерухоме майно не звільняє її від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 04 вересня 2013 року в справі №73цс13. Крім того, відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, як зазначалось вже вище, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Судом встановлено, що на момент розгляду справи рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 серпня 2012 року, із змінами у частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, внесеними рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2013 року у справі №2-4/12, не було виконано, а предмет іпотеки не реалізовано і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Враховуючи правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України у справі №3-71гс14 від 09 вересня 2014 року про те, що згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України, суд приходить до висновку, що посилання [PERSON] у своїх запереченнях на те, що одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до подвійного стягнення є безпідставними. Забезпечувальне зобовязання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України [PERSON] не надала доказів на підтвердження того, що позивач умисно ухиляється від реалізації предмету іпотеки. За таких обставин суд вважає дії позивача по нарахування процентів по кредитному договору в період з 31 серпня 2012 року по 29 листопада 2013 року включно правомірними (а. с. 106). Що стосується клопотання [PERSON] про застосування до вимог позивача строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Згідно зі статтями 526, 530, 610, з частиною 1 статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно з п. 4.7 кредитного договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року строк позовної давності за ним встановлено 5 років (а. с. 12-13). Договір є чинним, [PERSON] була ознайомлена з умовами договору, в тому числі з приводу збільшення строку позовної давності, що підтверджується її підписом на сторінці договору. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судом було встановлено, що вперше з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором №1212-мк від 28 листопада 2006 року позивач ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", який є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк", звернувся до Білопільського районного суду ще у 2009 році, з цього часу строк позовної давності перервався. Остаточне рішення, з урахуванням змін та уточнень позовів ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", було прийняте 10 серпня 2012 року, із змінами у частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки, внесеними рішенням Апеляційного суду Сумської області від 17 січня 2013 року. Також переривання строку позовної давності відбулось, коли 06 вересня 2012 року позивач звернувся з позовом до відповідачів до Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ. Рішення по даній справі набрало законної сили, відповідачами не оскаржене. Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, а тому, починаючи з 06 вересня 2012 року, почався відлік позовної давності, строк якої сторонами був збільшений договором до 5 років та станом на час звернення з позовом до суду позивача, тобто на 24 червня 2016 року, ще не сплинув. За таких обставин відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача [PERSON] про застосування позовної давності до вимог позивача. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті\~252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки №1212-мк від 28 листопада 2006 року вбачається, що згідно з п. 12 договору сторони прийшли до згоди про 5-ти річний строк, в межах якого строни можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором (а. с. 17). Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобовязання встановлений не був. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя. За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обовязку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку. У правових позиціях, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2056цс15, у постанові від 17 вересня 2014 у справі № 6-170цс13, які є обовязковими в силу ст. 360-7 ЦПК України для всіх судів, зазначено, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє субєктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обовязок боржника за договором. При цьому звернення до суду після спливу строку дії поруки не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Така правова позиція Верховного Суду України викладена і в постанові №6-170цс13від 17 вересня 2014 року. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 11392,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 22 квітня 2016 року складає 289037,62 грн. При цьому, як вбачається з розрахунків заборгованості за договором №1212 мк від 28 листопада 2006 року, сума 11392,89 дол. США є залишком заборгованості за процентами, нарахованими за період з 20 серпня 2012 року по 29 листопада 2013 року, тобто нарахованих після спливу строку, установленого в договорі поруки (а. с. 5-7, 106). Враховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку заборгованості по кредитному договору №1212-мк від 28 листопада 2006 року в сумі 11392,89 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 22 квітня 2016 року складає 289037,62 грн., підлягають частковому задоволенню, заборгованість підлягає стягненню лише з відповідача [PERSON] у звязку з припиненням права ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на задоволення вимог за рахунок поручителя [PERSON] Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача також підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 4335,56 грн На підставі викладеного,

Outcome: partial