Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] 18.05.2015 р. звернувся в суд з позовом про поновлення його на роботі на посаді бригадира промзони № 1 ДП "Городенківська птахофабрика" ПАТ "Авангард", про стягнення з відповідача в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 29394 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн. В позові покликається на те, що 25.03.2014 року відповідно до наказу № 47-К він був прийнятий на посаду бригадира промзони № 1 дочірнього підприємства «Городенківська птахофабрика» ПАТ «Авангард». 21 липня 2014 року наказом № 110-к його було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст.36 КЗпП України за угодою двох сторін. Позивач вважає, що його було звільнено незаконно, з грубим порушенням вимог трудового законодавства, оскільки заяву про звільнення з роботи добровільно не подавав, про що свідчить відсутність дати в заяві. Написання заяви про звільнення з роботи з згодою двох сторін без зазначення дати було обовязковою умовою при прийнятті на роботу, про що позивачу повідомила інспектор відділу кадрів, яка дала бланк заяви і сказала, що на підприємстві такий порядок прийняття на роботу. Так як йому ця робота була необхідна, він написав заяву без дати, яка зберігалася у відділі кадрів. У суботу, 19 липня 2014 року, до нього зателефонував директор підприємства [PERSON] і зобовязав забезпечити вихід працівників промзони №1 на промзону № 2. Оскільки підпорядковані позивачу працівники з 14 липня 2014 року перебували у відпустках без збереження заробітної плати за ініціативою роботодавця, вони відмовилися вийти на роботу. Видача розпоряджень про переміщення працівників з однієї зони в іншу не входила в його службові обовязки. 21.07.2014 р. його викликав директор і повідомив, що через невихід на роботу 19 липня 2014 року працівників звільняє його з роботи, тому він повинен піти у відділ кадрів написати заяву про звільнення. Після його відмови, за вказівкою директора, інспектор відділу кадрів [PERSON] написану ним раніше заяву без дати про звільнення надала, щоб завізували головний технолог і директор, після чого був виданий наказ № 110 к про звільнення його з роботи. Позивач вважає, що сторони не досягли угоди про припинення трудових відносин, про дату їх припинення, написана ним заява не містить вказівки на час звільнення, тому є підстави для поновлення його на роботі. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України просить при поновленні його на роботу стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29394 грн., обчислений згідно наданої відповідачем довідки про середньомісячний заробіток - 3129 грн., з якої випливає, що середньоденний заробіток становить - 142 грн. (3129 грн. : 22 робочих дні), середній заробіток за час вимушеного прогулу (207 робочих днів) становить 29394 грн. (142 х 207= 29394 грн.). Крім того, позивач просить стягнути з відповідача в його користь моральну шкоду, завдану йому в результаті незаконного звільнення, в розмірі 10000 грн. Вимоги в цій частині мотивує тим, що внаслідок незаконного звільнення з роботи він психологічно пригнічений, морально страждає, маючи тривалий трудовий стаж, позбавлений роботи і заробітку, опинився у скрутному матеріальному становищі: не має можливості придбати продукти харчування, предмети особистої гігієни; змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, шукати тимчасові підробітки, від чого змінився звичний спосіб життя. Внаслідок незаконного звільнення пережив сильний стрес, від чого погіршився стан його здоровя. Звернувшись 24.07.2014 року до Городенківської ЦРЛ за медичною допомогою, при дослідженні аналізів було встановлено, що в нього в крові збільшився рівень цукру і ацетон. Також позивач просить поновити йому строк оскарження наказу про звільнення з роботи, зазначаючи, що пропустив його з поважних причин. Зокрема, вказує, що з аналогічною позовною заявою звертався до суду 12.08.2014 р., в межах передбаченого законом строку, яка була залишена без розгляду на підставі його заяви. Таку заяву подавав тому, що, звернувшись до Городенківського РВ УМВС з приводу вчинення відносно нього кримінального правопорушення, заявляв клопотання про призначення техніко-криміналістичної експертизи, щоб підтвердити давність написання заяви про звільнення за згодою сторін. Постановою слідчого 12.05.2015 р. було відмовлено в задоволенні клопотання. 22.06.2015 р. позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. З заяві зазначив, що протиправними діями відповідача порушено нормальний ритм його життя та завдано непоправної шкоди здоровю: відповідно до довідки Городенківської ЦРЛ № 466 від 16.06.2015 р. він хворіє на цукровий діабет ІІ типу середньої важкості та гіпертонічну хворобу з ризиком високої стенокардії. Через пережитий стрес йому прийшлось декілька місяців приймати медичні препарати для нормалізації тиску, регулярно спостерігатися в районній поліклініці. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Просить позов задовольнити. Ствердив, що з наказом про звільнення від 21.07.2014 р. був ознайомлений, того ж дня передав матеріальні цінності. Трудову книжку отримав 7 чи 8 серпня 2014 р. Одночасно пояснив, що він звертався до інспектора праці управління праці та соціального захисту населення Городенківської РДА з приводу неправомірності його звільнення з роботи. При проведенні відділом праці перевірки за його зверненням відповідачем не був представлений акт, що він відмовився ставити число в заяві про звільнення з роботи. Як поважні причинами пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивач вказав, що їздив на лікування і перебував на роботі, не подавши про це підтверджуючих документів. Також пояснив, що він в 2014 р. звертався в суд з позовом про поновлення на роботу, але за його заявою ухвалою суду позов був залишений без розгляду. Представники відповідача позов не визнали, просять відмовити в його задоволенні; наведені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору просять не вважати поважними. Суду представник [PERSON], пояснила, що позивач 21.07.2014 р. власноручно писав заяву про звільнення з роботою за згодою сторін, підписав її, подав до відділу кадрів. Того ж дня заява була завізована головним технологом та керівником, був виданий наказ про звільнення [PERSON] за згодою сторін. Позивач був ознайомлений з наказом під розписку, що свідчить про його добру волю на звільнення за згодою сторін на підставі його заяви в той день, коли заява була написана, тобто 21.07.2014 р. Після звільнення [PERSON] отримав трудову книжку. Те, що в заяві про звільнення [PERSON] з роботи відсутня дата її написання є порушенням порядку ведення діловодства, і не може бути підставою для поновлення на роботі. Позивач був правомірно звільнений за згодою сторін, ніяких зауважень до наказу про звільнення він не мав. Представник вважає, що відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та для відшкодування моральної шкоди. Вислухавши позивача, представників відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного. Ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Ст. 233 КЗпП України визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки. Згідно розяснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами та доповненнями), - встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обовязки сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка. З трудової книжки АН № 438020 [PERSON] встановлено, що за № 18 внесений запис про прийняття його 25.03.2014 р. на роботу в Дочірнє підприємство «Городенківська птахофабрика» публічного акціонерного товариства «Авангард» на посаду бригадира згідно наказу № 47-к, за № 19 внесений запис про його звільнення 21.07.2014 р. з роботи за угодою двох сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 110-к від 21.07.2014 р. (а.с. 4-5). Положеннями статті 36 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. В матеріалах справи наявна копія заяви [PERSON], в якій він просить звільнити його з роботи за згодою сторін без зазначення дати. У згаданій заяві наявні візи «не заперечую» від 21.07.2014 р., у вигляді написів та особистих підписів, зроблених головним технологом [PERSON] та директором (а.с. 6). 21 липня 2014 року було видано Наказ директора Дочірнього підприємства "Городенківська птахофабрика" ПАТ "Авангард" від № 110-к про звільнення з роботи з 21 липня 2014 р. [PERSON] - бригадира за угодою двох сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (підстава: заява [PERSON]В.). Того ж дня [PERSON] був ознайомлений з наказом. Доказом такого повідомлення позивача є його власноручний підпис на наказі від 21 липня 2014 року про звільнення позивача (а.с. 7, 38). Позивач в судовому засіданні ствердив, що відповідно до наказу про звільнення від 21.07.2014 р. він передав матеріальні цінності та припинив роботу, а через декілька днів отримав трудову книжку. Відповідно до розяснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. В ході судового розгляду не знайшло підтвердження посилання позивача про те, що заява про звільнення з роботи за згодою сторін була ним написана не 21.07.2014 р., а в день прийняття на роботу. Судом встановлено, що [PERSON] був правомірно звільнений з роботи згідно поданої ним заяви за угодою сторін у визначений сторонами строк 21.07.2014 р., тому відсутні підстави для поновлення його на роботі. З відмови в задоволенні цих вимог позивача слідує відмова в стягненні в його користь моральної шкоди 10000 грн. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити за безпідставністю вимог. На підставі ст.ст. 21, 36,48, 221,233-235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed