Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

14.03.2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та встановлення права власності на квартиру. Ухвалою суду від 28.03.2018 року відкрито провадження по справі. У своїй заяві позивач зазначила, що 04.12.2000 року між нею та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] [PERSON] вказала, сплатила продавцям кошти за вищевказану квартиру, у сумі 6915. 00 грн., в свою чергу відповідачі передали ключі від квартири та звільнили житло від власних речей. Позивач зазначила, що укладений договір не було посвідчено нотаріально, оскільки на час укладення догорів нотаріального посвідчення не потребував. Умови договору виконані у повному обсязі, сторони своїми діями повністю підтвердили, що угода відбулася. [PERSON] користується та володіє квартирою, сплачує за комунальні послуги. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд задовольнити її заяву та визнати дійсним договір купівлі-продажу житлової квартири [ADDRESS], укладений між нею та відповідачами, а також встановити право власності вказану квартиру. У судовому засіданні 07.06.2018 року позивачв та її представник наполягали на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просили їх розглянути та позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання 07.06.2018 року не з'явились, 29.05.2018 року на адресу суду надіслали відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що договір купівлі-продажу квартири укладався на товарній біржі, нотаріальному посвідченню не підлягав, умови договору виконані у повному обсязі, відповідачі отримали кошти за квартиру, зазначили, що позов визнають в повному обсязі та не заперечують проти його задоволення, просили суд розглядати справу за їхньої відсутності (а.с.37-38). Врахувавши пояснення позивача та її представника, думку відповідачів, викладену в відзиві на позовну заяву від 29.05.2018 року, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно технічного паспорту від 09.04.2001 року власником квартири за адресою: [ADDRESS]. є [PERSON] (а.с.6-7) Відповідно до договору купівлі-продажу № 908/к від 04.12.2000 року [PERSON] купила вищевказану квартиру у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). Довідкою Раухівського житлово-експлуатаційного підприємства підтверджується, що заборгованість за комунальні послуги за адресою: [ADDRESS]. - відсутня (а.с.10). Відповідно до звіту про оцінку майна 23.02.2018 року визначено оціночну вартість вказано квартири, що становить 60070.00 грн. (а.с.11-12). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Згідно з ч.2 ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з грудня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу позивач відкрито володіє майном, а саме: квартирою [ADDRESS], користується нею, відповідач долею квартири не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівлі-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами. Усі оригінали документів зберігаються у позивача. Вищевказані обставини підтверджуються також у відзиві на позовну заяву відповідачів, які визнали позовні вимоги та вказали, що дійсно між ними та позивачем був укладений договір купівлі -продажу квартири. За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобов'язується сплатити за нього визначену грошову суму. Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачає кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на квартиру його власником не висунуте. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до статті 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди». Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. Отже, на переконання суду, у цій справі позивач за допомогою належних та допустимих доказів довела обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Більш того, частиною 4 статті 206 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». Суд при вирішенні позовних вимог враховує визнання позову відповідачами. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, визнання позову відповідачами, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.12.2000 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання дійсним укладений 04.12.2000 року договір купівлі-продажу №908/к житлової квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та визнання право власності на вказану квартиру за позивачем.

Outcome: approved