Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначила, що в період часу з 08 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала старшим оператором станційного технологічного центру оброблення інформації та перевізних документів виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач по справі припинив виплачувати заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 18658 гривень 32 копійки (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 14905 гривень 50 копійок). Позивач просить: -стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 14905 гривень 50 копійок. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, в позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності. Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив розглядати справу за його відсутності (а.с.21-26). З наданого представником АТ «Українська залізниця» відзиву (а.с.21-26) вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги [PERSON] та просить відмовити їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами: - виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених діючим законодавством України, унеможливлено форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, зважаючи на що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству; - місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції; у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року; на теперішній час відсутня можливість підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат; - надана позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог довідка складена без зазначення дати її складення, реєстраційного індексу та підписана особою, яка не наділена повноваженнями на підписання документів від імені підприємства. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, обіймала посаду старшого оператора станційного технологічного центру оброблення поїзної інформації та перевізних документів виробничого підрозділу «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.9-11). Як вбачається з Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938 (а.с.68), відповідач по справі змінив найменування на акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочено - АТ «Укрзалізниця»). 17 липня 2017 року [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.10). На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надана довідка, підписана заступником начальника станції «Дебальцеве-Сотрувальна» [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] нараховано (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб) заробітну плату в березні 2017 року - 3645 грн 19 коп, в квітні 2017 року - 792 грн 89 коп, в травні 2017 року - 462 грн 62 коп, в червні 2017 року - 00 грн 00 коп, в липні 2017 року - 13757 грн 62 коп. Сума до виплати за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року становить 14905 грн 50 коп. відсутнє документальне підтвердження про виплату заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року із структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.4). Відповідно до довідки ПАТ «Українська залізниця» від 02 серпня 2019 року № 730/2 дохід [PERSON] з березня по липень 2017 року становить 1684 грн 08коп і складається із заробітної плати за березень 2017 року, в період часу з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась (а.с.32). Як вбачається з видаткового касового ордеру № 2058 від 18 вересня 2017 року (а.с. 44), [PERSON] 18 вересня 2017 року сплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 2308 грн 29 коп (а.с.44). Згідно відомості на виплату грошей № 26 [PERSON] 17 липня 2017 року отримала заробітну плату в розмірі 1684 грн 08 коп (а.с.33-34). Відповідно до листа відповідача від 02 серпня 2019 року № 730 станом на день звільнення [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період березень-липень 2017 року відсутня (а.с.30-31). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що в березні 2017 року відповідачем по справі позивачу [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 3645 грн 19 коп (що, доречі, збігається із розміром нарахованої заробітної плати за цей місяць, зазначеним в довідці, яка подана позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог); з квітня по липень 2017 року нарахування відсутні (а.с.53-55). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до ч.1 ст.75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано довідку за підписом заступника начальника станції «Дебальцеве-Сотрувальна» [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON]. (а.с.4), яка досліджена судом і зазначені в ній відомості не спростовані відповідачем по справі, не надано доказів, що відомості, які відображені в цій довідці, є недостовірними, як і не спростовано наявність повноважень на складення таких довідок у осіб, що їх підписали. Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати позивачу було припинено з 16 березня 2017 року, що не відповідає вимогам діючого законодавства України. Крім того, із змісту відзиву вбачається, що фактично відповідач визнає, що він не виконав обов`язок сплатити заробітну плату [PERSON] , тому суд не бере до уваги довідку відповідача від 02 серпня 2019 року № 730/2 (а.с.32), відомість на виплату грошових коштів № 26 (а.с.33-34) та лист відповідача від 02 серпня 2019 року № 730 (а.с.30-31) як доказ на підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою. Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу [PERSON] , яка до 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника. Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - довідці поданій позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог (а.с.4) та не надав доказів, що відомості, які відображені в ній є недостовірними. Оскільки відомості, викладені в довідці, наявній на аркуші справи 4 відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем [PERSON] доведено заявлені позовні вимоги. Відомість на виплату грошей № 26 (а.с.33-34), надана відповідачем на підтвердження заперечень проти позову, не підтверджує факту сплати на користь [PERSON] заробітної плати за період часу з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Приймаючи до уваги наведене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.13 ЦПК України та враховуючи, що відповідач сплатив на користь позивача заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 1684 грн 08 коп, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та стягнення на її користь з відповідача заборгованості із заробітної плати в розмірі 13221 грн 42 коп (14905 грн 50 коп - 1684 грн 08 коп). Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне зауважити, заборгованість по заробітній платі за період часу з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 13221 грн 42 коп визначена з урахуванням відрахованих обов`язкових платежів та податків. Згідно висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України (а.с.35-50). Проте, на переконання суду, наявність такого висновку не звільняє ПАТ «Українська залізниця» від обов`язку виплатити [PERSON] заборгованість із заробітної плати. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 94,116, КЗпП України, ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial