Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Михайловський Анатолій Тимофійович, якою просило наступне: стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.15117 від 21 травня 2012 року, в розмірі 147644 гривні 87 копійок; в рахунок погашення кредитних зобов'язань [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.15117 від 21 травня 2012 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON], в сумі 147644 гривні 87 копійок, звернути стягнення на автомобіль (марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]), який належить [PERSON] та зареєстрований за [PERSON], шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (від імені власника) будь-якій особі-покупцю, на підставі договору купівлі-продажу, за ціною не нижче ринкової вартості (визначеної будь-яким суб`єктом оціночної діяльності), для чого надати Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» усі повноваження необхідні для здійснення незалежної оцінки, безпосереднього продажу та вчинення будь-яких дій, пов`язаних з продажем цього автомобіля від імені власника (включно із діями, що необхідно вчинити для оформлення переходу права власності на цей автомобіль за договором купівлі-продажу) та вилучити у [PERSON] цей автомобіль і передати його Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк», на період до його продажу. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та третя особа в судове засідання не з'явились, причини неявки у судове засідання не повідомили, відзив на позовну заяву не подавали. Відповідач [PERSON], у поданій заяві просила справу розглянути без її участі. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось З урахуванням положень статті 223 та частини 2 статті 280 ЦПК України, оскільки умов для розгляду справи у заочному порядку не було, суд розглянув справу у звичайному порядку. Позиція позивача полягала у тому, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту на купівлю транспортного засобу. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язання [PERSON], між ним та банком було укладено договір застави спірного автомобіля. І оскільки, відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплати процентів у строки встановлені договором, належним чином виконувати перестав, продав транспортний засіб іншій особі без права на його відчуження, а у банка, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором виникло право стягнути не тільки борг по кредиту і процентам за користування кредитом, а й в рахунок його погашення звернути стягнення на заставне майно, яке належить [PERSON], але зареєстровано за [PERSON], банк і подав до суду позов з відповідними вимогами у тому числі і щодо вилучення транспортного засобу у володільця. Позиція відповідач [PERSON], полягала в тому, що вона вважає себе неналежним співвідповідачем по справі, оскільки спірний автомобіль був нею проданий [PERSON] 24 листопада 2017 року через свого представника. А також просила суд взяти до уваги, що на момент укладення нею договору купівлі-продажу, вона являлась добросовісним набувачем. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], правом на подачу відзиву на позов не скористались, і будь-які докази суду не надали. Тому суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини: Двадцять першого травня 2012 року, [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» уклали кредитний договір № 910.15117, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати йому кредит в розмірі 147085 гривень строком на 84 місяці шляхом перерахування коштів в сумі 142800 гривень на поточний рахунок ТОВ «Богдан-Авто Луганськ» - для фінансування покупки автомобіля; 4285 гривень - для фінансування страхового платежу для страхування життя, на поточний рахунок ЗАТ «СК Уніка Життя». А [PERSON] взяв на себе зобов'язання повертати кредит та сплачувати проценти за його користування (у розмірі річної змінюваної процентної ставки, яка на день укладення договору склала 21.9900%), у вигляді ануїтетних платежів на рахунок [NUMBER], відповідно до графіку (кожного 21-го числа, у період з червня 2012 року по травень 2019 року), та сплатити одноразову комісію за видачу кредиту у розмірі 199 гривень на рахунок [NUMBER] у ПАТ «Ідея Банк», МФО 336310 (а.с.8-9,10-11,12-14). Також суд враховує, що сторони договору передбачили право банку вимагати дострокового повернення кредиту в разі прострочення сплати чергового ануїтетного платежу (його частини) більше ніж на 30 днів (пункт 1 параграф 8). Свої зобов`язання щодо видачі грошових коштів, у розмірі та порядку передбаченому договором, Банк виконав належним чином 22 травня 2012 року (а.с.15). Також, 18 травня 2012 року, [PERSON] зареєстрував за собою транспортний засіб у вигляді автомобілю марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER] [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], про що отримав відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.22). Четвертого липня 2012 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» та [PERSON] (від імені якої діяла на підставі довіреності [PERSON]) уклали договір застави цього транспортного засобу № 910.15117, за яким для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором № 910.15117, [PERSON] передав у заставу банку означений транспортний засіб, заставну вартість якого сторони оцінили у сумі 178500 гривень (а.с.16-17,18-19). При цьому суд враховує, що суть та розмір зобов'язань, забезпечених заставою транспортного засобу, як вказано у параграфі 1 договору застави, є повернення кредиту в сумі 147085 гривень, сплата процентів за користування кредитом, комісії та неустойки (пені та штрафів), у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором; сам предмет застави залишається в користуванні та володінні заставодавця (тобто [PERSON]) відповідно до його функціонального призначення; у разі порушення [PERSON] будь-якого зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором заставодержатель (тобто банк) має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами (а.с.16-17). При цьому, сторони визначили заставну вартість автомобіля, яка становить 178500 гривень (пункт 2 параграф 2). Також судом встановлено, що реєстрація обтяження автомобіля марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER] [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, на підставі заяви банку, відбулась 03 жовтня 2012 року (а.с.20-21). У червні 2017 року, у зв`язку з тим, що [PERSON] допустив прострочку сплати чергових ануїтетних платежів більше ніж на 30 днів, Банк склав йому вимогу про усунення порушення кредитних зобов'язань разом із розрахунком заборгованості станом на 06 червня 2017 року (а.с.24-25,29-31). І у зв'язку із тим, що жодних платежів [PERSON] здійснено не було, а представнк банку встановив відсутність [PERSON] у місці його проживання, 04 серпня 2017 року, банк звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про звернення стягнення на предмет застави (а.с.3-7,140-144). Під час розгляду справи судом, на підставі даних Головного сервісного центру МВС України було встановлено, що 11 червня 2016 року, [PERSON] без відома банку зняв його з обліку, а вже 21 червня 2016 року власником транспортного засобу «HYUNDAI TUCSON» 2012 року випуску, кузов [NUMBER] стала [PERSON] (а.с.65). Проте, вже через два місяці, 06 серпня 2016 року, вказаний транспортний засіб був зареєстрований на [PERSON] на підставі укладеного договору в ТСЦ № 4442/2016/000198 від 06 серпня 2016 року (а.с.65-66,84,85), і станом на 13 жовтня 2017 року вона залишалась його власником (а.с.84). Через це, банк подав клопотання про залучення [PERSON] до участі у справі, у якості співвідповідача, яке суд задовольнив (а.с.92-93,102), а також заяву про зміну предмета позову, яку суд приєднав до матеріалів справи (а.с.95-99,102) і через це відклав розгляд справи. У заяві банк вже просив стягнути заборгованість за кредитним договором з [PERSON], в рахунок погашення кредитних зобов`язань просив звернути стягнення на автомобіль, який вже належить [PERSON], а також просив вилучити у неї цей автомобіль. Про вчинені процесуальні дії були проінформовані і [PERSON], і [PERSON] шляхом надіслання на їх адресу супровідного листа з повістками, а також копіями заяв про зміну предмета позову (а.с.103-107). На підставі клопотання Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2017 року, в інтересах позивача, на вказаний транспортний засіб, у якості заходу запечення позову, було накладено арешт (а.с.118-123,124-126). Однак, 06 грудня 2017 року до Рубіжанського міського суду Луганської області із письмовою заявою звернулась [PERSON], яка повідомила, що не вважає себе належним відповідачем у справі, оскільки 24 листопада 2017 року вона продала його [PERSON] на підставі нотаріально оформленого договору купівлі-продажу (а.с.129). Через що, банк подав клопотання про залучення [PERSON] до участі у справі, у якості співвідповідача, а також приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Михайловського А.Т., у якості третьої особи на стороні відповідачів, які суд задовольнив (а.с.136-139,145), заяву про зміну предмета позову, яку суд приєднав до матеріалів справи (а.с.140-144,145), а також письмові докази, які суд залучив до матеріалів справи щодо чинності реєстрації обтяження вже вказаного автомобіля (а.с.133-135,145) і через це відклав розгляд справи. У заяві банк вже просив стягнути заборгованість за кредитним договором з [PERSON], в рахунок погашення кредитних зобов`язань просив звернути стягнення на автомобіль, який вже належить [PERSON], але зареєстрований за [PERSON], а також просив вилучити автомобіль у [PERSON]. Про вчинені процесуальні дії були проінформовані всі учасники справи шляхом надіслання на їх адресу супровідного листа з повістками, копіями позовної заяви з копіями доданих до нех документів, а також копіями заяв про зміну предмета позову (а.с.146-155). Однак, у призначений судом для розгляду справи день і час, учасники справи не з`явились, будь-яких заяв по суті справи та/або доказів не подали. Всі вказані вище обставини встановлені судом на підставі тих письмових доказів, які є в матеріалах справи. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] у першу чергу виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), і в межах цих правовідносин відповідач [PERSON] виступає кредитором по відношенню до позивача в частині права вимоги надання йому грошових коштів, а позивач виступає кредитором по відношенню до відповідача, в частині права вимоги повернення наданих ним грошових коштів та процентів за користування ними. Також, із встановлених обставин також вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання вказаного зобов'язання відповідача щодо повернення наданих йому грошових коштів та сплати процентів за користування ними, у яких позивач виступив кредитором, а відповідач майновим поручителем та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні і заставодержателя, отримати задоволення своїх грошових вимог за рахунок звернення стягнення на предмет застави: транспортний засіб. .Разом з цим, встановлені судом обставини свідчать і про те, що між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] теж виникли цивільні правовідносини у сфері набуття права власності на заставне майно у вигляді транспортного засобу та можливість його витребування застоводержателем. Тож, враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Пункт 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України передбачають, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; засади цивільно-правової відповідальності. Так, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України, такі зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), і відповідно до нього кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 21 травня 2012 року [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» уклали кредитний договір № 910.15117, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати йому кредит в розмірі 147085 гривень строком на 84 місяці шляхом перерахування коштів в сумі 142800 гривень на поточний рахунок ТОВ «Богдан-Авто Луганськ» - для фінансування покупки автомобіля; 4285 гривень - для фінансування страхового платежу для страхування життя, на поточний рахунок ЗАТ «СК Уніка Життя» (а.с.8-9,10-11,12-14). Факт належного виконання банком свого зобов'язання з видачі кредиту 22 травня 2012 року підтверджується письмовими доказами (а.с.15,29-31). Отже, зобов'язання між позивачем та відповідачем, в якому відповідач мав право вимоги до позивача щодо надання йому грошових коштів у розмірі та порядку передбаченому кредитним договором, в силу положень частини 1 статті 599 ЦК України, 22 травня 2012 року було припинено виконанням, проведеним належним чином. Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором, [PERSON] взяв на себе зобов'язання повертати кредит та сплачувати проценти за його користування (у розмірі річної змінюваної процентної ставки, яка на день укладення договору склала 21.9900%), у вигляді ануїтетних платежів на рахунок [NUMBER], відповідно до графіку (кожного 21-го числа, у період з червня 2012 року по травень 2019 року), та сплатити одноразову комісію за видачу кредиту у розмірі 199 гривень на рахунок [NUMBER] у ПАТ «Ідея Банк», МФО 336310 (а.с.8-9,10-11,12-14). Також суд враховує, що сторони договору передбачили право банку вимагати дострокового повернення кредиту в разі прострочення сплати чергового ануїтетного платежу (його частини) більше ніж на 30 днів (пункт 1 параграф 8). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з розрахунку заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем (а.с.23), та виписки по рахунку [PERSON] (а.с. 29-31), останній порушив взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ними, згідно графіку, оскільки [PERSON] допустив прострочку сплати чергових ануїтетних платежів більше ніж на 30 днів (останній платіж було здійснено 18 квітня 2016 року). Таким чином, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання на підставі кредитного договору, а тому вважає доведеним і факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на отримання від відповідача наданого йому кредиту та сплати процентів за його користування у строки передбачені договором. Згідно з положеннями частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Так, положеннями пункту 1 параграфу 8 кредитного договору, позивач та відповідач встановили, що у випадку прострочення оплати чергового ануїтетного платежу більш ніж на 30 днів позивач має право вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту. А положеннями частини 2 статті 1054 і 1050 та частини 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позичальник має право вимагати дострокового повернення не тільки наданих ним грошових коштів, а й процентів за користування наданими грошовими коштами. Тому, суд погоджується із тим, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача щодо повернення йому наданих ним раніше грошових коштів (за виключенням вже повернутої частини) та сплати процентів за користування цими грошовими коштами, у достроковому порядку. За таких обставин суд констатує, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача [PERSON], а у останнього відповідно виникло грошове зобов'язання щодо повернення у достроковому порядку залишку неповернутої позивачу суми кредиту у розмірі 103149 гривень 62 копійки та процентів за користування цими грошовими коштами у розмірі 44495 гривень 25 копійок, що разом складає 147644 гривні 87 копійок. Тобто суд згоден із тим, що цей відповідач порушив право банку на отримання грошових коштів, і це право підлягає судовому захисту, а спосіб його захисту позивачем обрано правильно. Разом з цим суд враховує, що банком заявлено вимогу не тільки про стягнення у достроковому порядку підтвердженої судом суми грошових коштів, а й про звернення стягнення на предмет застави за договором застави транспортного засобу, в рахунок задоволення такої вимоги. Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. При цьому, в силу положень частини 1 статті 574 ЦК України, застава може виникати на підставі договору. Так, позивач та відповідач [PERSON] (через своїх представників) 04 липня 2012 року уклали договір застави транспортного засобу № 910.15117, за яким для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 910.15117, укладеним між ними, [PERSON] передав у заставу банку транспортний засіб (автомобіль марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER] [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], заставну вартість якого сторони оцінили у сумі 178500 гривень (а.с.16-17,18-19). При цьому суд враховує, що суть та розмір зобов'язань, забезпечених заставою транспортного засобу, як вказано у параграфі 1 договору застави, є повернення кредиту в сумі 147085 гривень, а також процентів за користування кредитом, комісії та неустойки (пені та штрафів), у розмірах та випадках, передбачених кредитним договором. Відповідно до положень частини 2 статті 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк термін (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення передбачені і частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу». Умовами договору застави, позивач та відповідач [PERSON] передбачили, що заставодержатель (тобто позивач) має право звернути стягнення на предмет застави (тобто вказаний автомобіль) у випадку порушення заставодавцем (тобто відповідачем) будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором та/або цим договором. Як вже було встановлено судом, [PERSON], у зв'язку із припиненням сплати чергових, тобто щомісячних, ануїтетних платежів, порушив передбачене кредитним договором зобов'язання, а отже позивач, як заставодержатель, дійсно набув право звернути стягнення на предмет застави, тобто автомобіль марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER] [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], для задоволення своєї грошової вимоги у сумі 147644 гривні 87 копійок. Разом з цим судом встановлено, що позивач 03 жовтня 2012 року, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, зареєстрував обтяження автомобіля марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN-[NUMBER] [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], що підтверджується наданим витягом, і це обтяження є діючим, інших обтяжувачів не має (а.с.20-21,134-135,). А положення частини 1 та 2 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачають, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно з цим законом; використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права обтяжувала звернутись до суду. Тож, зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає, що позивач дійсно має право звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження у вигляді предмета застави за договором застави транспортного засобу, укладеного позивачем та відповідачем [PERSON]. Той факт, що вказаний транспортний засіб декілька разів змінив власника (а.с.65-66,84,85), судом позавсяким сумнівом враховується, але суд не може визнати це фактом чи фактами, що припиняють силу застави, оскільки її збереження, у цьому випадку, гарантовано спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, Законом України "Про заставу" та Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Оскільки згідно з частиною 1 статті 27 цього закону, застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі (а це може бути і будь-який правочин), майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. А з огляду на положення статті 28 цього ж закону зміна власника предмета застави не входить до переліку випадків, з якими пов`язано припинення застави. При цьому, оскільки договором застави вказаного вище транспортного засобу було передбачено право [PERSON] відчужувати його тільки за згодою позивача (а останній такої згоди не давав - а.с.63-64) і сама застава була зареєстрованою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.134-135), суд застосовує частину 1 статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якою передбачено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Тож зважаючи на це та встановлені судом обставини, що доведені наданими позивачем письмовими доказами суд погоджується з аргументами позивача і у тій частині, що застава зберегла свою дію, незважаючи на кількість змінених власників. І, з цих же міркувань, суд не може прийняти як належні, доводи відповідача [PERSON] про те, що і вона, і [PERSON], являються добросовісними набувачами вказаного транспортного засобу. А також через те, що сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, навіть нотаріально посвідченого може свідчити про добросовісність набуття права власності на цей автомобіль як [PERSON], так і до цього [PERSON], позаяк витяги надані позивачем з Державного реєстру обтяжень рухомого майна вказують на те, що у ньому, починаючи з 03 жовтня 2010 року, відомості про обтяження вказаного транспортного засобу були наявними (а.с.20,134-135). А тут суд враховує положення частини 2 статті 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якими передбачено, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, в силу положень частини 3 статті 42 цього ж закону, доступ до вказаного реєстру обтяжень рухомого майна є вільним, а до змісту запису у реєстрі обтяжень входить і опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації, і відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження (частина 1 статті 43 того ж закону). Тож суд переконаний у тому, що [PERSON] і [PERSON], не можна визнати добросовісними набувачами, тобто такими, що не знали і не могли знати про те, що транспортний засіб, який вони придбавали за відплатним договором продавала особа, яка не мала права його відчужувати. Суд враховує, що у наданому йому позивачем витязі з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, транспортний засіб, який є предметом договору застави, при всій його деталізації опису має номерний знак [NUMBER] (а.с.20,134-135), а після першого його зняття з обліку [PERSON] 11 червня 2016 року і постановленням його назад 21 червня 2016 року на іншого власника номерний знак цього автомобіля став іншим: ВВ4100СР (а.с.85). Тому суд допускає те, що при наступних змінах власника, у тому числі і при зміні власника на [PERSON] та [PERSON], при пошуку обтяжень виключно за номерним знаком автомобіля, дійсно, обтяження могло бути і не знайденим. Але, з огляду на правову природу такого інституту як державна реєстрація (перереєстрація) та зняття з обліку транспортного засобу у вигляді автомобіля, що детально описаний у Законі України "Про дорожній рух" та Постанові Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", суд вважає, що це свідчить тільки про те, що або учасники цивільних відносин не проявили належної обачності при здійсненні ідентифікації рухомого майна з метою пошуку у Державному реєстрі наявності або відсутності його обтяження, або ж про те, що такої ідентифікації не було здійснено свідомо для вчинення правочину. Проте такі обставини суд не може сприйняти як доказ добросовісного набуття обома відповідачами заставного майна, з підстав викладених вище. Тож зважаючи на викладене суд констатує, що позивач дійсно набув право звернути стягнення на транспортний засіб у вигляді автомобіля (марки: «HYUNDAI», моделі «TUCSON», 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN- [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]), який належить [PERSON] та зареєстрований за [PERSON], в рахунок погашення кредитних зобов`язань [PERSON] у розмірі 147644 гривні 87 копійок. Тобто суд згоден із тим, що ці обидва відповідача порушують право банку на звернення стягнення на заставне майно, оскільки обидва не являються добросовісними набувачами і на момент розгляду справи, один з них став власником заставного майна за договором, але в реєстрі власників транспортних засобів, він зареєстрований за іншим. При цьому суд враховує, що поведінка обох відповідачів продовжує створювати перешкоди у реалізації права позивача на звернення стягнення на заставне майно, і тому це право підлягає судовому захисту, а спосіб його захисту позивачем обрано правильно. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. Також суд відзначає, що такого висновку він дійшов у тому числі і через те, що в матеріалах справи не має будь-яких доказів того, що окрім позивача, є будь-які інші обтяжувачі вказаного автомобіля. Що стосується способу звернення стягнення на автомобіль, то тут суд виходить із того, що в силу положень статей 25 і 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» право вибору такого способу належить обтяжувачу, тобто у даному випадку позивачу. Тому суд вбачає можливим звернути стягнення на автомобіль шляхом застосування процедури його продажу позивачем (від імені власника) будь-якій особі - покупцю, на підставі договору купівлі-продажу, а отже не через процедуру публічних торгів. При цьому, продаж за ціною не нижче ринкової вартості автомобіля (яку визначить суб'єкт оціночної діяльності), забезпечить справедливий баланс інтересів обтяжувача з однієї сторони та інших учасників відносин, що виникли, з іншої. А для реалізації обраного позивачем способу звернення стягнення, суд погоджується із тим, що позивачу слід надати усі повноваження необхідні для здійснення незалежної оцінки вартості автомобіля, безпосереднього продажу автомобіля та вчинення будь-яких дій, пов'язаних з його продажем від імені власника (включно із діями, що необхідно вчинити для оформлення переходу права власності на цей автомобіль за договором купівлі-продажу). Разом з цим, з огляду на обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, суд погоджується із тим, що аби цей захист був дійсно ефективним, а рішення суду виконуваним, позивачу слід передати автомобіль в управління на період до його продажу, для чого надати право вилучити цей автомобіль. Також суд відзначає, що при розгляді і вирішенні позовних вимог позивача, суд послуговувався висновком Верховного Суду України, що був наданий ним у постанові від 16 березня 2016 року. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2214 гривень 67 копійок (за подання позову) та 800 гривень (за подання заяви про забезпечення позову), які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2,121), і які складають у загальному розмірі 3014 гривень 67 копійок, вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів у повному обсязі. І оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позову, на підставі частини 7 статті 158 ЦПК України, накладення арешту на транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) VIN- Y6UN81BPCL210410 Y6UN81BPCL210410, реєстраційний номер: ВВ4100СР, як захід забезпечення позову у цій справі, продовжує діяти протягом 90 днів з дня набрання законної сили цим рішенням. Таким чином,

Outcome: approved