Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

23 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Свою заяву мотивує тим, що вона є донькою [PERSON] , який на момент смерті проживав на тимчасово окупованій території України в м. Донецьк. 01 грудня 2020 року Будьоновським відділом ДРАЦС Донецького міського управління Міністерства юстиції Донецької народної Республіки видано свідоцтво про смерть [NUMBER] від 01 грудня 2020 року. Вказує, що м. Донецьк є тимчасово окупованою територією України, тому отримати документ, що підтверджує факт смерті, за зразками законодавства України та який може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", неможливо. Зазначає, що встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть у відділі РАЦС та в подальшому належного оформлення пенсії по втраті годувальника, оскільки вона є інвалідом третьої групи з дитинства довічно. Враховуючи вищевикладене, просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , помер [INFO] на тимчасово окупованій території у м. Донецьку. Від заявника [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи проводити за її відсутності, заяву підтримує з підстав, викладених в ній, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. 24 грудня 2020 року подано до суду заяву в якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника, щодо задоволення заяви не заперечує. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно Рожищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 29 жовтня 2020 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті [PERSON] зареєстрований Будьоновським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки свідоцтво про смерть [NUMBER] , актовий запис № 1196, виданого 01 грудня 2020 року. Документами, що підтверджують факт смерті [PERSON] є: довідка про смерть № 66 форми № 106/у, затверджена наказом міністерства здоров`я ДНР від 24 грудня 2015 року № 012.1/684, видана 01 грудня 2020 року. Відповідно до довідки № 7 від 25 квітня 2017 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місцем проживання/перебування [PERSON] [ADDRESS] . З копії листа Рожищенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 11 грудня 2020 року встановлено, що заявнику відмовлено у проведені державної реєстрації смерті [PERSON] на підставі пред`явлених документів. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких правових норм. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» № 32/2019 від 7 лютого 2019 року, м.Донецьк визнано тимчасово окупованою територією у Донецькій області. Статтею 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. З матеріалів справи судом встановлено, що встановлення факту, що має юридичне значення необхідно заявнику для державної реєстрації смерті її батька, та в подальшому оформленні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Свідоцтво про смерть [PERSON] видане 01 грудня 2020 року, [NUMBER] , актовий запис № 1196, відповідно до ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсним і не створює правових наслідків. Оскільки [PERSON] є громадянкою України, її батько [PERSON] помер на території, яка є тимчасово окупованою та після його смерті заявник не може отримати свідоцтво про смерть відповідного зразку, а отримане свідоцтво про смерть не може бути використане заявником для реєстрації смерті на території України та не визнається державними органами України, а тому, з метою захисту її законних прав та інтересів, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території у м. Донецьку [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Донецька, Донецької області - [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. На підставі ст.ст. 1, 4, 9, 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території", ст. 2, 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved