Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даною позовною заявою та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Григорівка, провул. Криничний (попередня назва провулку Калініна), буд. 1. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що 25 жовтня 2015 року помер її батько [PERSON]. Після смерті батька позивача відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок, що знаходиться за вищезазначеною адресою. Позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок нотаріусом їй було відмовлено в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно на імя спадкодавця та рекомендовано звернутись до суду. Просить в порядку спадкування визнати за нею право власності на житловий будинок, побудований в 1965 році, що належав батькові на підставі запису в погосподарській книзі, оскільки вона є єдиним спадкоємцем за законом, що прийняв спадщину, а її брат та матір відмовились від прийняття спадщини. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суд заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності та позовні вимоги підтримує і просить задовольнити. Відповідач, Григорівська сільська рада Обухівського району Київської області, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в судове засідання свого представника не направив, подав заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника сільської ради та проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. 25 жовтня 2015 року помер батько позивача [PERSON], про що складено відповідний актовий запис за № 37 та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ОК № 351967. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, в тому числі житловий будинок, який знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Григорівка, провул. Криничний (попередня назва провулку Калініна), буд. 1 на підставі запису в по господарській книзі Григорівської сільської ради (а.с.10). Відповідно до виписки з погосподарської книги Григорівської сільської ради обухівського району Київської області та копії технічного паспорту, вищезазначений житловий будинок був збудований в 1965 року. Позивач, [PERSON], звернулась до Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Як вбачається з копії спадкової справи до майна померлого [PERSON], заповіту він не залишив і державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори на частину спадкового майна померлого спадкоємцю [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний спадковий житловий будинок було відмовлено, оскільки відсутні документи які підтверджують право власності спадкодавця на таке нерухоме майно. З копії спадкової справи судом встановлено, що інші спадкоємці першої черги за законом, брат позивача - [PERSON] та матір [PERSON], від прийняття спадщини після померлого [PERSON] відмовились на користь позивача. Відповідно до\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статей 328, 392, 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був'визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особисто власністю забудовника. Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української PCP, а відповідно до п, 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку на ім'я забудовника, Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Вказана правова позиція погоджується з [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24- 753/0/4-13 від 16.05.13 (далі потексту - [PERSON]). Зокрема, пунктом 3.1 [PERSON] передбачено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджено з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року. Відповідно до абз. З ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З аналізу змісту зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, в погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно статті 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Стаття 1223 ЦК України вказує, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Абзацом 2 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до\~ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПКУ\~звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі\~ст.1217 ЦК України\~спадкування майна померлого громадянина може здійснюватися за законом чи за заповітом. Згідно зі \~ст.1222 ЦКУ\~спадкоємцями за законом є фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи те, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги померлого, [PERSON] та єдиною особою, яка подала заяву про прийняття спадщини, позивач не має можливості підтвердити своє право власності на спадщину у виді житлового будинку внаслідок відсутності на нього правовстановлюючих документів, тому йому право власності на спадщину підлягає захисту шляхом визнання в судовому порядку. Як вбачається зі змісту статей\~10,\~11,\~60 ЦПК України, цивільне\~\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~\~Сторони та інші особи,\~\~які беруть участь у справі,\~\~мають рівні\~\~права\~\~щодо\~\~подання\~\~доказів,\~\~їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.\~\~Суд розглядає цивільні справи не інакше як\~\~за\~\~зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в\~\~межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~\~та\~\~інших\~\~осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини,\~\~на\~\~які\~\~вона посилається\~\~як\~\~на\~\~підставу\~\~своїх\~\~вимог\~\~або заперечень,\~\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням вищевикладених обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв'язок в сукупності приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved