Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за утримання майна, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання брати участь в утриманні майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить 44/100 квартири [ADDRESS] . Відповідачі мають право користування кімнатою площею 20,5 кв.м. у вказаній квартирі, а також разом з позивачем мають право користуватися підсобними приміщеннями зазначеної квартири та зобов`язані оплачувати витрати по сплаті комунальних та інших платежів по утриманню частини спірної квартири, якою користуваються відповідачі. Починаючи з 2010 року [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає, замкнувши на замок двері кімнати площею 20,5 кв.м., місце фактичного проживання [PERSON] позивачу не відомо. У 2018 році [PERSON] поселив у кімнаті площею 20,5 кв.м. вказаної квартири свого сина, а останній привів та поселив там свою співмешканку. Позивач вказує, що усі витрати по оплаті комунальних та інших платежів по утриманню вказаної квартири оплачував особисто позивач. Між сторонами не досягнуто згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири, внаслідок чого виникають конфлікти та ссуперечки між сторонами. Внаслідок зазначеного стан здоров`я позивача значно погіршився. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути солідарно з відповідчів грошові кошти в сумі 7834,59 грн, сплачених [PERSON] за житлово-комунальні послуги та витрат на оплату електроенергії, як понесених витрат на утримання спільного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] ; стягнути солідарно з відповідчів моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн; зобов`язати відповідачів брати участь в утриманні спільного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , пропорційно до площ квартири, що використовуються відповідачами; стягнути солідарно з відповідчів судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2020, справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 44/100 квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 44/200 частин зазначеної квартири, укладеного 18.03.2010 між позивачем та його матір`ю [PERSON] , а також витягом з Державного реєстру правочинів від 18.03.2010 та реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстпрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 15.04.2010. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2004 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: ЖЕО-602 КП УЖГ «Голосіївжитло», Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація про зміну договору найму жилого приміщення, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.02.2008 у цивільній справі № 22-986/2008, змінено договір найму житлового приміщення у квартирі: виділено у користування [PERSON] , [PERSON] кімнату площею 15,9 кв.м. у квартирі [ADDRESS] ; виділено у коритування [PERSON] , [PERSON] кімнату площею 20,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] ; підсобні приміщення квартири [ADDRESS] (кладова, кухня, коридор площею 4,8 кв.м., коридор площею 3,5 кв.м., ванна кімната, туалет) залишено в загальному користуванні; зобов`язано Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію укласти окремі договори найму житлового приміщення відповідно до рішення суду. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16.10.2009 позивач зі своєю матір`ю [PERSON] приватизували належну їм на праві власності частину квартири (44/100 частин в рівних долях). 18.03.2010 [PERSON] подарувала своєму сину - позивачу - 44/200 частин квартири [ADDRESS] , внаслідок чого позивач став власником 44/100 частин вказаної квартири. Позивач оформив окремий особовий рахунок на належну останньому кімнату квартири [ADDRESS] , а також за власний рахунок встановив лічильник на холодну воду. Правовідносини з приводу користування та утримання квартир, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правилами надання населенню послуг з газопостачання. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. За положеннями вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відтак суд зауважує, що у положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності «власність зобов`язує». Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й турбуватися про нього. А тому видається справедливим, що кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Статтею 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За правилами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. ст. 541, 543 ЦК України). У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Тобто, відповідачі мають право користування кімнатою площею 20,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , разом з позивачем можуть користуватися підсобними приміщеннями вказаної квартири. З наданої позивачем копії довідки ТОВ «Київські енергетичні послуги» вбачається, що позивач являється власником особового рахунку № [NUMBER] квартири [ADDRESS] ; у квартирі значиться 2 особи з 17.09.2014. Відповідно до ст. ст. 64, 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і за комунальні послуги. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами ї несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами спору не укладався. Разом з тим, слід зазначити, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг - з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, і такий висновок узгоджується із вимогами закону та практикою Верховного Суду України (постанови від 10 жовтня 2012 року № 6-110 цс12 та від 30.10.2013 року № 6-59цс 13). Позивач стверджує, що відповідачі, проживаючи у квартирі [ADDRESS] , не виконують своїх зобов`язань щодо сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) та електропостачання. З наданих позивачем копій квитанцій за оплату житлово-комунальних послуг та відповідно до даних акту-звірки особового рахунку № [NUMBER] ТОВ «Київські енергетичні послуги» за період січень 2017 - жовтень 2019 позивачем було сплачено за рахунок власних коштів за спожиту телектроенергію у всій спірній квартирі 6618,56 грн. Також, позивачем було сплачено за рахунок власних коштів за постачання холодної води, газу, за утримання будинків та прибудинкових територій , за вивезення побутових відходів, абонентську плату за використання домофону, щодо всієї спірної квартири 7907,45 грн, що підтверджується розрахунковими документами, які знаходяться в матеріалах справи. Загалом, за період січент 2017 - жовтень 2019 включно, позивачем було сплачено за рахунок власних коштів оплату комунальних та інших платежів по утриманню усієї спірної квартири 14526,01 грн: 6618,56 грн + 7907,45 грн = 14526,01 грн. Як вбачається з матеріалів справи, загальна площа спірної квартири складає 58,4 кв.м., що у відсотковому відношенні становить - 100%. Площа кімнати 20,5 кв.м. у відсотковому відношенні становить 35,10%. Площа кімнати 15,9 кв.м. у відсотковому відношенні становить 27,23%. Площа приміщень загального користування 22 кв.м. у відсотковому відношенні становить 37,67%. Загальна сума оплати витрат на утримання усієї спірної квартири за період січень 207-жовтень 2019 включно складає 14526,01 грн. Сума оплати за кімнату - 20,5 кв.м. - 14526,01 х 35,10% = 5098,62 грн. Сума оплати за кімнату 15,9 кв.м. - 14526,01 х 27,23% = 3955,43 грн. Сума оплати за приміщення загального користування 22 кв.м. - 14526,01 х 37,67% : 2 = 5471,94 : 2 = 2735,97 грн. При дослідженні наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачами обов`язків щодо своєчасного та повного сплати отриманих послуг. Через відсутність відзиву відповідачів суд позбавлений можливості перевірити зазначені позивачем підстави для позову з урахуванням заперечень останньої в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Отже, розмір грошових коштів, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача, в якості оплати комунальних та інших платежів по утриманню площ спірної квартири, що використовується відповідачами становить 7834,59 грн. Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідачів брати участь в утриманні майна - квартири [ADDRESS] , у сплаті житлово-комунальних послуг, то суд зауважує, що така вимога є передчасною, оскільки судовому захисту підлягають порушенні права та інтереси особи і зобов`язання вчиняти певні дії і нести відповідальність на майбутнє суперечить нормам матеріального права, а тому предметом судового розгляду може бути виключно стягнення частини коштів, як витрат понесених на утримання спільного майна, після відмови відповідачів оплачувати ці кошти. Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру заподіяних потерпілому фізичних і моральних страждань, а також ступеня вини заподіювача шкоди у випадках, коли вина є підставою відшкодування шкоди. При визначенні розміру компенсації шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості. Характер фізичних і моральних страждань оцінюється судом з урахуванням фактичних обставин, при яких була заподіяна моральна шкода, та індивідуальних особливостей потерпілого (стаття 23 ЦК України, пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Доводи позивача про його душевні переживання, поганий сон, нервування через конфлікти з відповідачами, при врегулюванні цього спору судом не встановлено. Окрім того, позивачем на підтвердження викладених доводів, не надано жодних належних та допустимих доказів. Таким чином, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що компенсація моральної шкоди не підлягає стягненню з відповідачів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за утримання майна, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання брати участь в утриманні майна, підлягають частковому задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь позивачів з відповідачів підлягає солідарному стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial