Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Представництва «Іпсен Фарма» в Україні, Генеральної дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв (правонаступник - Державне підприємство Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв), «Інпредкадри» ГДІП про зобов'язання відповідачів видати трудову книжку з записом про звільнення з роботи датою видачі трудової книжки, змінити дату наказу про звільнення, стягнути середню заробітну плату за весь час затримки трудової книжки в сумі 12 344.51 грн. станом на 09.11.2014 року, відшкодувати моральну шкоду в сумі 6000грн. В подальшому в судових засіданнях позивач та її представник збільшили позовні вимоги 20.01.2015р., 22.01.2015р. та просили: зобов'язати відповідача 1 виплатити середню заробітну плату за весь час затримки трудової книжки в сумі 55 414.88 грн. станом на 20.02.2015 року (зі збільшенням даної суми при фактичному виконанні відповідачем даної вимоги), відшкодувати моральну шкоду в сумі 6000грн., зобов'язати відповідача 1 видати наказ про внесення запису в трудову книжку, а відповідачу 2 негайно внести запис про звільнення датою, якою буде оформлена трудова книжка, стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2600грн. 20.02.2015р. представник позивача та позивач залишили без розгляду позовні вимоги щодо відповідача 3. В судовому засіданні 20.02.2015р. (перед судовими дебатами) представник позивача просив зменшити суму визначену із розміру середньої заробітної плати за весь час затримки трудової книжки - 12 344.51 грн. на розмір отриманих коштів позивачем 26.01.2015р. в сумі 9197.54 грн. Позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві з збільшеними вимогами (а в подальшому зменшеними позовними вимогами на визначену суму), просили позов задовольнити повністю. Представники відповідачів 1,2 позовні вимоги не визнали, вважають позов безпідставним, про що також зазначено і в запереченнях на позов. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 09.10.2014 року позивач була звільнена з роботи в Представництві «Іпсен Фарма» в Україні за п.1 ст.36 КЗпП України (згода сторін), що підтверджено сторонами та встановлено судом з матеріалів справи. В день звільнення позивач в м.Києві (по місцю знаходження роботодавця) не перебувала, а заяву на звільнення вислала електронною поштою з направленням оригіналу такої заяви працівника поштовим зв'язком, що підтверджено нею в судовому засіданні. В день звільнення роботодавець - відповідач 1 провів повний розрахунок та перерахував 09.10.2014 року розрахункові кошти на картковий рахунок позивача, що також визнається сторонами. Як слідує зі ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Як слідує з спільного Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93 р.,зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» (зі змінами та доповненнями) (п.2.3, 2.4) записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Даною Інструкцією (п.2.20) також передбачено,що трудові книжки громадян, які працюють за трудовими договорами в іноземних представництвах, у іноземних кореспондентів, співпрацівників міжнародних організацій та інших прирівнених до них іноземців на території України, зберігаються: в м.Києві - Генеральній дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв, Автономній Республіці Крим - у філіалі Генеральної дирекції Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв м. Ялти, в областях - в управліннях зовнішніх зносин та зовнішньоекономічної діяльності облдержадміністрацій або підприємствах, визначених обласними державними адміністраціями, у м.Севастополі - в міській державній адміністрації. Ці організації роблять відмітки у трудових книжках про прийняття на роботу і про звільнення з роботи відповідно до трудових договорів і довідок наймачів. Під час влаштування на роботу робиться запис: "Прийнято на посаду _______ (назва представництва компанії) в Україні" і при звільненні робиться запис: "Звільнено з роботи ____________________" із посланням на (причина звільнення) відповідні статті КЗпП України. Запис, зроблений у трудовій книжці іноземними представництвами; іноземними кореспондентами, співпрацівниками міжнародних організацій та іншими прирівненими до них іноземцями на території України є недійсний. З врахуванням того, що відповідач 1 є іноземним представництвом, ведення трудових книжок здійснювалось з дотриманням п.2.20 Інструкції, що підтверджується і укладеним договором в галузі ведення кадрової роботи (а.с.65-68). Отримавши заяву позивача, відповідачем 1 видано Наказ (а.с.70-72) та подано 09.10.2014р. відповідного листа відповідачу 2 щодо оформлення звільнення позивача за згодою сторін м- п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.69). Записи щодо звільнення в трудову книжку були вчинені відповідачем 2 з дотриманням вимог вищезгаданої Інструкції, а саме п.2.25. у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону та дату звільнення. Як зазначає п.4.1 Інструкції та ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Судом встановлено, про що зазначалось і вище, позивач не була присутня на робочому місці по місцю знаходження роботодавця та органу, що веде кадрову роботу, у день звільнення 09.10.2014 року. А тому, з дотриманням п.4.2 цієї ж Інструкції відповідач 2 вчинив ряд дій, спрямованих на видачу трудової книжки колишньому працівнику. Так, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п.4.2). 09.10.2014р. докладною запискою начальника відділу кадрів дирекції «Інпредкадри» повідомлено керівника про те, що трудова книжка не видана працівнику в цей день. Оскільки дії вчинені в кінці робочого дня, відповідно 10.10.2014 року відповідач 2 направив позивачу листа №125 про отримання трудової книжки, а 22.10.2014 року повторного листа (простою кореспонденцією без рекомендованого, як і перше повідомлення) (а.с.73-76), та 29.10.2014р. позивач направила письмову заяву про надіслання трудової книжки поштою рекомендованим листом або цінним листом (а.с.77), який отримано відповідачем 2-03.11.2014 року і цього ж дня направлено трудову книжку [PERSON] 05.11.2014 року позивач отримала свою трудову книжку поштою (а.с.78), що підтверджено сторонами. Судом відхиляються доводи сторони позивача про неотримання нею першого листа від 10.10.2014р. відповідача 2, про те, що їй не було відомо про ведення кадрових питань відповідачем 2, а не відповідачем 1, оскільки позивачем не надано суду факт того, що із заявою про звільнення за згодою сторін вона надала хоча б відповідачу 1 заяву про направлення трудової книжки їй поштою, як зазначено вимогами чинного законодавства (про особисте отримання трудової книжки або направлення тільки за заявою працівника). Відповідач 1 та 2 дійсно не видав в день звільнення працівника - позивача їй трудову книжку, але така не видача трудової книжки і порушення норм ст..47 КЗпП України спричинена незалежними від відповідачів обставинами. Тому, суд прийшов до висновку, що відповідачем 1 та відповідачем 2 дотримано вимоги законодавства в частині видачі трудової книжки працівнику в подальшому при належно поданій колишнім працівником письмовій заяві, і вина відповідачів в несвоєчасній видачі трудової книжки, не доведена позивачем, та спростовується вищезазначеним. Як слідує з ч.4 ст.. 235 КЗпП України, що регулює поновлення на роботі та зміни формулювання причин звільнення, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Така ж норма закріплена і в п.4.1 Інструкції - при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Однак, дані норми законодавства чітко покликаються на вину власника або уповноваженого ним органу у разі затримки видачі трудової книжки, яка в даних правовідносинах судом не встановлена. Не зважаючи на відсутність з боку роботодавця вини, відповідач 1 в добровільному досудовому порядку виплатив позивачу середній заробіток за період з 09.10.2014 року (день звільнення) по 05.11.2014 року (день отримання поштою трудової книжки) в сумі 9197.54 грн. (а.с.92), які нею отримані на картковий рахунок, що не заперечується сторонами. Така виплата коштів проведена відповідачем 1 добровільно і не переоцінюється судом. Позивач та її представник обґрунтовуючи позовні вимоги вважали, що дані правовідносини повинні регулюватися ст..116,117 КЗпП України. Стаття 116, 117 цього ж кодексу зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, суд не застосовує в даних правовідносинах дані норми КЗпП України, оскільки вони регулюють питання не виплати розрахункових сум у день звільнення, що відсутнє при звільненні позивача відповідачем 1. Також не є обґрунтованими доводи представника позивача, що станом на 15.10.2014р. трудові відносини між [PERSON] та відповідачем 1 тривали, надавши стороною позивача Акт повернення колишнім працівником основних засобів роботодавцю (телефон, планшет тощо), які позивачем передано через водія відповідача 1 в м.Івано-Франківську (а.с.104). Даний доказ не є підтвердженням продовження трудових відносин, як доводив суду представник позивача. Щодо моральної шкоди, то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд відхиляє також доводи позивача про нанесення їй відповідачами моральної шкоди в сумі 6000грн., оскільки, як вбачається з копії трудової книжки звільнена [PERSON] була за згодою сторін, після отримання нею 05.11.2014р. трудової книжки за її ж заявою, вона використала своє право на оформлення допомоги по безробіттю і звернулася в ЦЗ по таку допомогу не в день отримання трудової книжки, а 11.11.2014р., (з початком виплати з допомоги з 19.11.2014 року) (а.с.32-34). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, ст. 47, 233, 235, 237-1 КЗпП України, п.2.3, 2.4, 2.10, 2.20, 2.25, 4.1, 4.2 Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.93 р.,зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»,

Outcome: dismissed