Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою до Липовецького районного суду Вінницької області, в якій просить суд встановити факт народження [PERSON], [INFO] на тимчасово окупованій території в м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим. Заява обґрунтована тим, що він, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER], яке було видане Відділом реєстрації народжень м. Сімферополя департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим. При народженні дитини закладом охорони здоров'я в м. Сімферополь, Республіка Крим, Російської Федерації, були видані документи, які підтверджують факт народження дитини, однак ці документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями". У зв'язку з цим документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану України для здійснення реєстрації народження дитини відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту народження дитини заявникові необхідно для вивезення дочки [PERSON], [INFO] разом із дружиною [PERSON] з окупованої території на територію України на постійне місце проживання, однак перетнути кордон України з свідоцтвом про народження дитини, яке видане на окупованій території вони позбавлені можливості. В судове засідання заявник не з'явився, хоча в заяві, яку надав через канцелярію суду, вимоги підтримав та просить суд заяву про встановлення юридичного факту задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Ураховуючи те, що ч.2 ст.158 ЦПК України заявникові надано право заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому здійснює його на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані у справі докази дійшов висновку про наступне. Як убачається із Медичного свідоцтва про народження серія 35 №003244 виданого [INFO] Державною бюджетною установою охорони здоров'я Сімферопольського клінічного пологового відділення, [INFO] о 03:25 годині в м. Семфирополь, республіка Крим, [PERSON] народила дитину вагою 3 кг 550 гр. довжиною 51 см. Факт народження дитини засвідчено також випискою з епікризу від [INFO] виданого цією ж медичною установою. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], в підтвердження чому є свідоцтво про шлюб серія [NUMBER]. 16.03.2016 року Відділом реєстрації народжень м. Семфирополь Департаменту записів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим було видано свідоцтво про народження [PERSON], відповідно до якого датою народження зазначено [INFO], місце народження: м. Семфирополь, Республіка Крим, Російської Федерації, батьками дитини зазначено: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за № 719/4940, встановлено, що реєстрація народження дитини проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження (форма № 103/о) у разі народження в закладі охорони здоров'я або медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о) та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, якщо дитина народилась за межами закладу охорони здоров'я встановленого зразку та на підставі інших документів у визначених випадках. Судом встановлено, що зазначені вище документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", у зв'язку з цим наявні документи не були прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану України для здійснення реєстрації народження відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Статтями 234-235, 256-259 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Відповідно до статті 2571 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено факт народження дитини [PERSON], [INFO], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], в м. Семфирополь, Автономна Республіка Крим, тобто на території, яка за законодавством України визнається як тимчасово окупована територія. З огляду на викладене та у контексті правових норм, суд дійшов до переконання, що заява обґрунтована та підлягає до задоволення. В силу ч.4 ст.257-1 ЦПК України, суд допускає негайне виконання цього рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved