Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до Фізичної особи-підприємця «[PERSON]», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про стягнення грошових коштів. Просить суд стягнути з відповідача борг в розмірі 12 092,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 12 092,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 02 липня 2015 року з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" укладено договір про отримання споживчого кредиту, за яким позивач доручив перерахувати Фізичній особі - підприємцю [PERSON] оплату в розмірі 12092 грн. за договором індивідуального замовлення. З відповідачем Фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено договір індивідуального замовлення, за яким відповідач зобов»язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій вартістю 12092 грн. 06 липня 2015 року позивач надав Фізичній особі - підприємцю [PERSON] повідомлення про анулювання замовлення, а 16 липня 2015 року позивач надав Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" письмове повідомлення про відкликання згоди на укладення Договору про отримання споживчого кредиту та відповідачу Фізичній особі - підприємцю [PERSON] - договору індивідуального замовлення. Проте відповідач не вважав за необхідне задовольнити заяву. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно положень ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За приписами статей 526, 530, 611, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. В судовому засіланні встановлено, що 02 липня 2015 року між позивачем та Фізичною особою- підприємцем [PERSON] було укладено договір індивідуального замовлення № CU-BS-005R, за яким відповідач зобов»язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій вартістю 12092 грн.(а.с.5). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 20106 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень", Фізичної особи підприємця [PERSON] про визнання відкликаною згоду на отримання споживчого кредиту, визнання договору індивідувального замовлення та договору про отримання споживчого кредиту розірваними - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 квітня 20106 року - скасовано, ухвалено нове рішення, яким визнано розірваним 06 липня 2016 року договір індивідуального замовлення № CU-BS-005R укладений між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON]. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином позивач просить стягнути суму боргу у розмірі 12092,00 грн. за договором індивідуального замовлення № CU-BS-005R від 02 липня 2015 року, укладений між позивачем та Фізичною особою - підприємцем [PERSON]. Як визначено положеннями ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 865 Цивільного кодексу України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною 2 ст. 873 ЦК України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Отже, в ході судового розгляду встановлено, що на момент укладення договору індивідуального замовлення № CU-BS-005R від 02 липня 2015 року, [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у розмірі 12 092,00 грн. для організації роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій, шо в свою чергу не заперечувалось стороною відповідача під час розгляду справи. Оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2016 року, визнано розірваним 06 липня 2016 року договір індивідуального замовлення № CU-BS-005R укладений між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON], у зв'язку з чим сума сплачена позивачем за виконання умов даного договору у розмірі 12 092,00 грн. підлягає поверненню. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 12 092,00 грн., суд дійшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. При цьому, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" регламентовано, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди не доведена, відсутній причинний зв'язок між будь-яким погіршенням здоров'я позивача і діями відповідача, які мали б винний характер. Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача, а тому у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, слід відмовити. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Фізичної особи-підприємця «[PERSON]», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про стягнення грошових коштів підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial