Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

18 квітня 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 28.10.2015 року він працював в Маріупольській філії ТОВ «Співдружність» на посаді водія транспортних засобів. 25.10.2016 року він підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, про що в цей же день повідомив роботодавця та надав йому копію контракту та витягу з наказу. В листопаді 2016 року позивач отримав від відповідача повідомлення №91 від 02.11.2016 року, в якому йшлося про те, що його звільнено 24.10.2016 року відповідно до наказу №393/10-01 від 26.10.2016 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, однак ніяких заяв про звільнення позивач не подавав, трудову книжку не отримував, розрахунок при звільненні не отримував. Своє звільнення позивач\~ вважає незаконним та безпідставним, а тому відповідач при повно ленні його на роботі повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з наступного дня після звільнення, тобто з 25.10.2016 року по дату винесення рішення. Позивач не отримав копію наказу про звільнення\~ та трудову книжку, а лише у листопаді 2016 року отримав повідомлення про його звільнення. Причиною\~ пропуску місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є безпосереднє перебування позивача у військовій частині на службі. Просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, поновити його на посаді водія автотранспортних засобів Маріупольської філії ТОВ «Співдружність» з 24.10.2016 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2016 року по день винесення рішення суду. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення, в яких позов не визнала та вказала, що 26.10.2016 року позивачем на адресу відповідача було надано витяг з наказу №298 від 25.10.2016 року, відповідно до якого [PERSON] зарахований до списків особового складу військової частини [NUMBER] на підставі укладеного контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. Відповідач наказом №393/10-01 від 26.10.2016 року припинив трудовий договір з позивачем з 24.10.2016 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України, про що було внесено відповідний запис до трудової книжки позивача. В подальшому на адресу [PERSON] були надіслані повідомлення №91 та №92 від 02.11.2016 року про необхідність отримання трудової книжки та остаточного розрахунку, а також про належні позивачу до отримання суми грошових коштів. До теперішнього моменту [PERSON] ані за трудовою книжкою, ані за розрахунком не звернувся, поштову адресу для надіслання документу та грошових коштів не повідомив. Припиняючи трудовий договір, відповідач діяв виключно в межах трудового законодавства України. Згідно п.3 ст. 36 КЗпП України\~ підставою припинення трудового договору є, у тому числі призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.3 та ч.4 статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.\~ У той же час визначення особливого періоду міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні абр в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Отже особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду, під час якого за працівником зберігається робоче місце та середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.\~ Відповідно до указів від 17.03.2014 року Виконуючого обов`язки Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію», від 06.05.2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», указів Президента України від 21.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію», від 14.01.2015 року №15 особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року, з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року, з 24.07.2017 року по 07.09.2014 року, з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. На момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби в Україні не діяв особливий період, а отже на позивача не розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України. Просила відмовити в задоволенні позову.\~\~ Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судом встановлено, що позивач 28.10.2015 року прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів у Маріупольську філію ТОВ «Співдружність», а 24.10.2016 року звільнений у зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України за наказом №393/10-01 від 26.10.2016 року, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. В матеріалах справи мається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 25.10.2016 року, відповідно до якого [PERSON] вступив до Збройних Сил України для проходження військової служби. Відповідно до витягу з наказу №298 від 25.10.2016 року [PERSON] призначено на посаду водія протитанкового артилерійського взводу протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону частини польова пошта [NUMBER] , який прибув з Кальміусько-Нікольського ОРВК Донецької області для подальшого проходження служби, з 25.10.2016 року зарахований до списків особового складу частини. За довідкою №476 від 14.03.2017 року, виданою Військовою частиною польова пошта [NUMBER] встановлено, що [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині польова пошта [NUMBER] . Згідно із повідомленнями ТОВ «Співдружність» від 02.11.2016 року №91 та №92 позивачу повідомлено, про те, що він 24.10.2016 року звільнений на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України та оскільки в день звільнення позивач не отримав трудову книжку та остаточний розрахунок, йому роз`яснено порядок їх отримання, а також повідомлено, що у разі неможливості отримати особисто трудову книжку та розрахунок, він може вказати адресу та банківські реквізити для отримання трудової книжки та остаточний розрахунок в сумі 410,04 грн. Позивач в своєму позові вказує, що отримав дані повідомлення у листопаді 2016 року, але на теперішній час не отримав ані трудової книжки, ані остаточного розрахунку. Відповідно до пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України Згідно п.3 ст. 36 КЗпП України\~ підставою припинення трудового договору є, у тому числі призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Згідно із ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Відповідно до статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні абр в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Таким чином встановлено, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково період після закінчення воєнних дій. Отже дія особливого періоду, під час якого за працівником зберігається робоче місце та середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Відповідно до Указу Виконуючого обов`язки Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, який набрав чинності 18.03.2014 року оголошено часткову мобілізацію строком на 45 діб, тобто настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, а саме: з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року. Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» від 06.05.2014 року, який набрав чинності 07.05.2014 року оголошено часткову мобілізацію строком на 45 діб, тобто настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, а саме: з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року. Згідно із Указом Президента України від 21.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 24.07.2014 року, оголошено часткову мобілізацію строком на 45 діб, тобто настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, а саме: з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року. Указом Президента України від 14.01.2015 року №15 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 20.01.2015 року, оголошено часткову мобілізацію строком на 210 діб, тобто настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, а саме: з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. Таким чином, часткова мобілізація, а отже й особливий період тривав в Україні з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року, з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року, з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року та з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. Оскільки позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України 25.10.2016 року, тобто на момент, коли не діяв особливий період відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про оборону України», на [PERSON] не розповсюджувались гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України, а отже в задоволенні його позовних вимог про поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку слід відмовити.

Outcome: dismissed