Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

03 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (далі ДВНЗ ДонНТУ) про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначала, що з 12 січня 2010 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді бібліотекаря. У зв'язку з початком бойових дій 27 липня 2014 року виїхала з м. Донецька. З липня 2014 року до цього часу заяву про звільнення відповідачу не направляла. Однак при отриманні у вересні 2015 року трудової книжки виявила в ній запис про звільнення 08 грудня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу від 08.12.2014р. №2585-08. Запис про звільнення вважає недійсним, оскільки він здійснений невідомою особою університету в м. Донецьку на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно листа ДВНЗ ДонНТУ від 09.09.2015 року вих. №1-2/1428 уповноваженою особою ДВНЗ ДонНТУ, який перемістився з м. Донецьк до м. Покровськ, до її трудової книжки будь які записи не вносились, наказ про звільнення від 08.12.2014р. № 2585-08 не видавався. Оскільки трудовий договір в установленому законом порядку з нею не розірвано, на роботу вона не виходила з поважних причин, вважає, що до 02 вересня 2015 року, коли їй була призначена допомога по безробіттю, вона перебувала у трудових відносинах з ДВНЗ ДонНТУ. Посилаючись на те, що з липня по вересень 2014 року заробітна плата їй не виплачувалась, що на її звернення відповідач виплатити їй заборгованості по заробітній платі відмовив, послався на відсутність доступу до документів кадрового обліку та неможливість встановити факт її перебування у трудових відносинах з навчальним закладом, вирішити питання щодо наявності заборгованості по заробітній платі (лист від 09.09.2015 року вих. №1-2/1428), просила: - встановити факт її перебування у трудових відносинах з ДВНЗ ДонНТУ з 12 січня 2010 року по 2 вересня 2014 року; - стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі з липня 2014 року по вересень 2014 року в розмірі 5 903,43 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02 вересня 2015 року за 402 дні в розмірі 19 778,40 грн. (а.с. 2). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 106 - 109). В апеляційній скарзі позивач [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі (а.с. 113). В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2016 року (а.с. 60 - 61), які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Представник відповідача - ДВНЗ ДонНТУ [PERSON], який діє на підставі довіреності юридичної особи від 04.01.2017 року за №1-2/11 (а.с. 138) та брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного: Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністерства освіти і науки України №1129 від 03.10.2014 року «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному технічному університеті», враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на Сході України та продовження збройного конфлікту на території м. Донецька, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, встановлено, що до завершення збройного конфлікту на території м. Донецька Донецький національний технічний університет проводить свою діяльність на базі Красноармійського індустріального інституту Донецького національного технічного університету та розміщується за адресою: м. Красноармійськ, пл. Шибанкова, 2. Виконуючому обов'язки ректора Донецького національного технічного університету доручено в оперативному порядку вирішувати всі питання забезпечення початку нового 2014/2015 навчального року на базі Красноармійського індустріального інституту Донецького національного технічного університету, починаючи з 03 листопада 2014 року, забезпечити оперативне інформування працівників і студентів Донецького національного технічного університету з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками), тощо (а.с. 31). Наказом Міністерства освіти і науки України № 1174 від 17.10.2014р. затверджено зміни до Статуту Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», згідно пункту 1.2 розділу I Статуту місцезнаходженням Донецького національного технічного університету визначено адресу: 85300, Донецька область, місто Красноармійськ, площа Шибанкова, 2 (а.с. 32). Згідно довідки ДВНЗ ДонНТУ від 09.11.2016р. № 1-2/1396 документи первинного обліку (накази, розрахункові відомості, табелі обліку робочого часу, картка П-2 тощо) щодо [PERSON] відсутні. Трудова книжка [PERSON] в установі не зберігається (а.с. 34). Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (номер облікової картки [NUMBER]) (форма ОК-5), виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м. Красноармійську та Красноармійському районі Донецької області, страхувальником [PERSON] з січня 2010 року по вересень 2014 року був Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» (ідентифікаційний код 02070826), тобто відповідач; заробітна плата [PERSON] у липні 2014 року складає 2 759,56 грн., у серпні 2014 року 2 400,00 грн., у вересні 2014 року - 1 782,00 грн. У графі «позначка про сплату страхових внесків» за липень, серпень, вересень 2014 року зазначено «так» (а.с. 10, а.с. 42). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах, суд першої інстанції виходив з того, що Індивідуальними відомостями про застраховану особу підтверджено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з січня 2010 року по вересень 2014 року. Свідок [PERSON] також підтвердила, що позивач до початку бойових дій працювала у відповідача бібліотекарем, а потім - завідуючою сектором відділу наукової обробки інформації, проте разом з навчальним закладом до м. Покровськ не перемістилася. У звязку з тим, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, факт такого перебування не потребує встановленню судом в порядку, передбаченому главою 6 ЦПК України. Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту перебування у трудових відносинах відповідає вимогам закону. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] пояснила, що встановлення такого юридичного факту їй необхідно з метою стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідач не визнає факт її перебування з ним у трудових відносинах. Відповідно до статті 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ Відповідно до частини першої ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Відповідно до частини третьої ст. 24 КЗпП України (в редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 77-VIII) працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 6 частини першої ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Тобто, період перебування працівника в трудових відносинах з роботодавцем може встановлюватися у судовому порядку лише у разі виконання працівником роботи без укладення трудового договору. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем - ДВНЗ ДонНТУ з січня 2010 року по вересень 2014 року підтверджено відомостями персоніфікованого обліку у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Відповідачем рішення суду щодо цих встановлених судом обставин в апеляційному порядку не оскаржено. Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (номер облікової картки [NUMBER]) (форма ОК-5), виданих Управлінням Пенсійного фонду України в м. Красноармійську та Красноармійському районі Донецької області, страхувальником [PERSON] з січня 2010 року по вересень 2014 року був Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» (ідентифікаційний код 02070826) (а.с. 10, а.с. 42), що співпадає з найменуванням та ідентифікаційним кодом відповідача. Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 14 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання. Тобто, наявність відомостей щодо позивача [PERSON], як застрахованої особи, в персоніфікованому обліку у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, страхувальником якої з січня 2010 року по вересень 2014 року зазначений відповідач - ДВНЗ ДонНТУ, свідчить про те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були оформлені трудовим договором. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем з зазначенням певного періоду не потребує встановлення в судовому порядку. Такий висновок суду відповідає частині сьомій ст. 5' Закону України від 02.09.2014 року №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яка регулює особливості діяльності переміщених вищих навчальних закладів, згідно якої тимчасово переміщеним вищим навчальним закладам, тимчасово переміщеним науковим установам, архівні документи яких залишилися на тимчасово окупованій території або в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, дозволяється видача довідок про підтвердження трудового стажу та відомостей про періоди навчання на підставі дипломів, посвідчень, свідоцтв, довідок та інших документів, які можуть свідчити про існування таких відносин. Доводи апеляційної скарги позивача про те, що від встановлення юридичного факту її перебування у трудових відносинах з відповідачем залежить виникнення у неї права на отримання заробітної плати, що у звязку із відсутністю доступу сторін до документів кадрового обліку,які залишилися на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в позасудовому порядку неможливо встановити факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем, є необгрунтованими. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не має. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з липня по вересень 2014 року та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) страхувальник ДВНЗ ДонНТУ нарахував позивачу заробітну плату у липні 2014 року 2 759,56 грн., у серпні 2014 року 2 400,00 грн., у вересні 2014 року 1 782,00 грн.; у графі «позначка про сплату страхових внесків» за липень, серпень, вересень 2014 року є позначка «так» про сплату з нарахованої заробітної плати страхових внесків. Однак, інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є підтвердженням того, що заробітна плата не виплачена. Відповідач проти позову заперечує, посилається на відсутність у нього доступу до документів, які залишились у приміщеннях університету в м. Донецьку. Оскільки з наданих Індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що страхові внески за спірний період страховиком сплачені, за відсутності належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про невиплату заробітної плати позивачу за липень - вересень 2014 року, відсутні підстави вважати, що заробітна плата не виплачена. Надана позивачкою фотокопія витягу з карткового рахунку не є належним підтвердженням того, що заробітна плата їй не виплачена\~. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, до нього суд дійшов порушивши норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини 1, частини 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення в цій частині нового рішення. Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 р. було введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі на території Донецької області. У звязку із проведенням на території Донецької області, зокрема в м. Донецьку, антитерористичної операції, Міністерством освіти і науки України 03 жовтня 2014 року було видано наказ № 1129 «Про організацію освітнього процесу у Донецькому національному технічному університеті», згідно якого Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» з міста Донецька переміщено до міста Красноармійськ Донецької області, який в подальшому було перейменовано на місто Покровськ. Виконуючому обов'язки ректора ДонНТУ було доручено вирішити всі питання забезпечення початку нового 2014/2015 навчального року на базі Красноармійського індустріального інституту Донецького національного технічного університету, починаючи з 03 листопада 2014 року, та забезпечити оперативне інформування працівників і студентів Донецького національного технічного університету з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками), тощо (а.с. 31). Наказом Міністерства освіти і науки України № 1174 від 17.10.2014р. затверджено зміни до Статуту Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», згідно пункту 1.2 розділу I Статуту місцезнаходженням Донецького національного технічного університету визначено адресу: 85300, Донецька область, місто Красноармійськ, площа Шибанкова, 2 (а.с. 32). Сторони визнають, що разом з ДВНЗ ДонНТУ позивач до м. Покровськ не перемістилася і з жовтня 2014 року на роботу не виходила. Проте спір щодо виплати заборгованості по заробітній платі виник за період до переміщення ДВНЗ до м. Покровськ, а саме, за період з липня 2014 року по вересень 2014 року. Як пояснила позивач в судовому засіданні апеляційного суду, вона виходила на роботу включно по 26 липня 2014 року. 27 липня 2014 року у звязку із загостренням ситуації у м. Донецьку за погодженням з керівництвом ДонНТУ вона виїхала з міста Донецька, в серпні-вересні 2014 року на роботу не виходила, до 18 вересня 2014 року перебувала у щорічній відпустці. Заробітна плата за липень-вересень 2014 року їй не виплачена. З матеріалів справи встановлено, що перемістившись на територію, яка контролюється органами державної влади України, відповідач документи первинного обліку (накази, табелі обліку робочого часу, розрахункові відомості) не перевіз. Зазначений факт підтверджується довідкою ДВНЗ ДонНТУ від 09.11.2016 р. № 1-2/1396 (а.с. 34) та позивачем не оспорюється. Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.\~ Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Відповідно до пункту 44.1. статті 44 [PERSON] кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Відповідно до пункту 44.3. статті 44 [PERSON] кодексу України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності. Відповідно до пункту 44.5 статті 44 [PERSON] кодексу України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. Порядок дій у разі втрати первинних документів визначено пунктом 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за N 168/704), яким встановлено, що у разі пропажі або знищення первинних документів, облікових регістрів і звітів керівник підприємства, установи письмово повідомляє про це правоохоронні органи та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі або знищення. [PERSON] кодексу України, Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Закону України від 02 вересня 2014 року N 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не містять положень щодо звільнення платника податків від обов'язку відновлення документів у випадках дії обставин непереборної сили, що, зокрема, мали місце на території проведення антитерористичної операції. Враховуючи, що відповідач в порушення [PERSON] кодексу України, Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не надав суду документів ні про облік робочого часу позивача за липень-вересень 2014 року, ні про нараховану їй за цей період заробітну плату, ні про наявність заборгованості по заробітній платі, ні про відсутність такої заборгованості, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з відомостей про нараховану позивачу заробітну плату за липень-вересень 2014 року, які містяться в персоніфікованому обліку у системі обов'язкового державного пенсійного страхування. Відповідно до частини 2 ст. 20 Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Згідно п. 10 «Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. № 794, роботодавці зобов'язані в установленому порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них. Тобто, щодо відомостей персоніфікованого обліку законом встановлена презумпція достовірності. Згідно даних персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування щодо [PERSON] (номер облікової картки [NUMBER]), позивач працювала у ДВНЗ ДонНТУ (код ЄДРПОУ 02070826) та цим роботодавцем їй нараховувалася заробітна плата з січня 2010 року по вересень 2014 року включно, зокрема, за липень 2014 року в сумі 2\~759,56 грн., за серпень 2014 року - 2 400,00 грн., за вересень 2014 року - 1\~782,00 грн., з яких страхувальником сплачені страхові внески (а.с. 10, а.с. 42). Доводи представника відповідача про те, що відомості персоніфікованого обліку можуть використовуватися виключно для потреб, визначених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та законами з окремих видів загальнообовязкового державного соціального страхування, що вони не можуть бути доказом по цій справі щодо розміру нарахованої позивачу заробітної плати за спірний період, є необґрунтованими. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відомості персоніфікованого обліку у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування містять інформацію щодо нарахованої відповідачем заробітної плати позивачу [PERSON] за липень-вересень 2014 року і ця інформація була надана відповідно до Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» саме відповідачем. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обовязок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату, що судом першої інстанції не враховано. Проте відповідач будь-яких доказів на підтвердження факту виплати позивачу заробітної плати за спірний період (липень-вересень 2014 року) не надав. Доводи відповідача про те, що факт невиплати заробітної плати має довести позивач, не ґрунтуються на законі. Об'єктивно не можна довести те, чого не було. Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Виходячи з норм частин 2, 8 ст. 9, частини 2 ст. 24 Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суд першої інстанції вважав, що оскільки з наданих Індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що страхові внески за спірний період страховиком сплачені, за відсутності інших доказів щодо не виплати заробітної плати позивачу за липень - вересень 2014 року, відсутні підстави вважати, що заробітна плата позивачу за липень-вересень 2014 року не виплачена. Тобто рішення суду щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі постановлено на припущеннях, що суперечить частині 4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом першої інстанції не враховано, що постановою правління Національного банку України від 23.07.2014 року № 436 «Про створення робочої групи Національного банку України», починаючи з 24 липня 2014 року, в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою правління Національного банку України від 06.08.2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» призупинено здійснення банками України усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади. Сертифікатом Торгово-промислової палати України від 25 грудня 2014 р. за N6499/05-4 засвідчено настання для відповідача обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 року при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавства, яке стосується справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. В сертифікаті зазначено, що заявник ДВНЗ ДонНТУ у зверненні зазначив, що починаючи з 01 серпня 2014 року дотримання ним нормативно-правових актів України, що стосуються справляння податків та обовязкових платежів стало не можливим (а.с. 178). Наданою позивачем випискою з карткового рахунку 26255150179492 ПАТ «Укрсоцбанк» підтверджується, що на цей рахунок їй перераховувалася заробітна плата, останній раз зарахування заробітної плати відбулося 27 червня 2014 року, в період з липня 2014 року по 03 листопада 2015 року (дата формування виписки) на зазначений рахунок заробітна плата не зараховувалася (а.с. 11-17). Пояснення позивача щодо невиплати їй заробітної плати за липень - вересень 2014 року узгоджуються з постановами правління Національного банку України від 23.07.2014 року № 436 та від 06.08.2014 року № 466 про призупинення здійснення фінансових операцій на території Донецької області у населених пунктах, які не контролюються українською владою, а також із сертифікатом Торгово-промислової палати України від 25 грудня 2014 р. за N 6499/05-4 щодо настання обставин непереборної сили для відповідача з 1 серпня 2014 р., що унеможливлювало виплату позивачу заробітної плати до переміщення ДВНЗ ДонНТУ на територію, на якій органи державної влади здійснюють свої повноваження. Відповідач визнає, що після переміщення ДВНЗ до м. Покровськ заробітна плата (заборгованість по заробітній платі) позивачу не виплачувалася. На виконання вимог частини 4 ст. 10 ЦПК України з метою повного та всебічного зясування обставин справи відповідачу пропонувалося надати відомості з відповідного банку щодо перерахування позивачу заробітної плати за липень - вересень 2014 року. Однак такі відомості суду не надані. Апеляційним судом відповідачу було запропоновано надати офіційний документ за підписами осіб, які відповідно до Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» несуть відповідальність за організацію бухгалтерського обліку (в.о. ректора та головного бухгалтера), про те, що бухгалтерський облік нарахування та виплати заробітної плати за липень-вересень 2014 року ДВНЗ ДонНТУ не відновлений. З цією метою в судовому засіданні 06 березня 2017 року була оголошена перерва до 21 березня 2017 року. Проте такий документ відповідачем суду не надано. Конкретні причини ненадання такого документа представником відповідача в судовому засіданні не зазначені. Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача щодо помилковості висновку суду першої інстанції щодо недоведеності невиплати позивачу заробітної плати за період з липня по вересень 2014 року, що відомості персоніфікованого обліку про нарахування позивачу заробітної плати не є підтвердженням її виплати, є обґрунтованими. З урахуванням наведено, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за липень-вересень 2014 року підлягають задоволенню. Звертаючись до суду, позивач обчислила належну їй заробітну плату за період з липня по вересень 2014 року, виходячи з середнього заробітку за попередні два місяці роботи до спірного періоду (травень - червень 2014 року) та визначила у такий спосіб її розмір 5\~903,43 грн. (а.с. 2). Проте такий розрахунок заробітної плати не відповідає діючому законодавству, а тому апеляційний суд, не змінюючи предмет позову, а саме, спірний період невиплати позивачу заробітної плати (липень - вересень 2014 року), при визначенні суми заборгованості по заробітній платі виходить з офіційних відомостей про нараховану позивачу заробітну плату за липень-вересень 2014 року, які містяться у відомостях персоніфікованого обліку, і вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з липня 2014 року по вересень 2014 року у сумі 6\~941,56 грн., з яких заробітна плата за липень 2014 року - 2\~759,56 грн., за серпень 2014 року - 2 400,00 грн., за вересень 2014 року - 1\~782,00 грн. Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 «У справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці"» в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи зазначене, доводи представника відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі є не обгрунтованими. В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не розглянуті її позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В мотивувальній частині рішення судом дійсно не наведено правових висновків щодо цих позовних вимог, але в резолютивній частині рішення висновок суду щодо цих позовних вимог є - в їх задоволенні відмовлено, а тому не можна вважати, що ці позовні вимоги судом не розглянуті. Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилалась на те, що на її звернення відповідач листом від 09.09.2015 року вих. №1-2/1428 відмовив у виплаті заборгованості по заробітній платі, а тому на підставі статей 116, 117 КЗпП України просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 вересня 2015 року по день звернення до суду (а.с. 2). Згідно із частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Тобто, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до ст. 117 КЗпП України є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. В трудовій книжці позивача є запис про її звільнення 08 грудня 2014 року за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), запис зроблено на підставі наказу № 2585-18 від 08.12.2014 року (а.с. 8). Проте, обидві сторони визнають, що після переміщення ДВНЗ ДонНТУ на контрольовану територію до м. Покровськ Донецької області позивач до нього з заявою про звільнення не зверталася. Відповідач стверджує, що наказ № 2585-18 від 08.12.2014 року про звільнення позивача ним не видавався і посадовими особами ДВНЗ, які разом з установою перемістилися до м. Покровськ, запис про звільнення позивача в її трудову книжку не вносився. Така ж позиція відповідача викладена і в листі № 1-2/1428 від 09.09.2015 р. на звернення позивача від 25 серпня 2015 року (а.с. 7). Відповідач визнає, що всі трудові книжки працівників були залишені в приміщенні ДВНЗ ДонНТУ в місті Донецьку та працівникам було запропоновано особисто вирішити питання щодо перевезення своїх трудових книжок та документів кадрового обліку до м. Покровськ, про що ним зазначено і в запереченнях на позовну заяву від 14 листопада 2016 року за № б/н (а.с. 23-29). Згідно пояснень позивача трудову книжку вона отримала в вересні 2015 року в м. Донецьку в університеті, який здійснює свою діяльність на неконтрольованій території, ким здійснений запис про її звільнення їй не відомо. Враховуючи зазначене, обидві сторони визнають, що запис в трудовій книжці про звільнення позивача 08 грудня 2014 року на підставі наказу № 2585-18 від 08.12.2014 року є недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до пунктів 3,4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Відповідно до пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Оскільки позивач до відповідача на час розгляду спору судом з заявою про її звільнення не зверталася, відповідачем наказ про її звільнення не видавався, позивач в установленому законом порядку на час розгляду справи апеляційним судом не звільнена, підстави для застосування до спірних правовідносин вимог статей 116, 117 КЗпП України відсутні. Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що датою звільнення вважається 1 вересня 2015 року, оскільки з 2 вересня 2015 року вона стала отримувала допомогу по безробіттю, що працююча особа не може мати статус безробітного, не ґрунтуються на законі. Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України. Набуття позивачем статусу безробітного в вересні 2015 року, законність якого по цій справі не перевірялася, не є встановленою законодавством про працю підставою автоматичного припинення трудового договору. Звільнення працівника здійснюється або за ініціативою працівника, або за ініціативою роботодавця в установленому законом порядку. Припинення трудового договору, в тому числі і шляхом встановлення факту перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах, не є компетенцією суду, що розглядає спір щодо заборгованості по заробітній платі. Доводи позивача про те, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем, які склалися внаслідок проведення антитерористичної операції, трудовим законодавством не врегульовані, не ґрунтуються на законі. Порядок припинення трудового договору врегульовано КЗпП України. До 30 грудня 2016 року будь-які особливості припинення трудового договору з працівниками тимчасово переміщених вищих навчальних закладів Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" передбачені не були. Законом України від 03.11.2016 року № 1731-VIII Закон України від 02.09.2014 року №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" доповнено статтею 51, яка введена в дію з 30.12.2016 р., згідно якої працівники тимчасово переміщених вищих навчальних закладів, тимчасово переміщених наукових установ, які протягом двох місяців з дня опублікування наказу центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки про тимчасове переміщення вищого навчального закладу, наукової установи не приступили до виконання своїх обов'язків за новим місцезнаходженням вищого навчального закладу, наукової установи, вважаються такими, що відмовилися від переведення на роботу в іншу місцевість, із застосуванням наслідків, передбачених пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України . Проте, отримавши на власний запит від 09.11.2016 р. № 1-2/1383 офіційні відомості з бази персоніфікованого обліку щодо роботи позивача [PERSON] (а.с. 41), відповідач до теперішнього часу питання щодо звільнення позивача за п. 6 частини 1 ст. 36 КЗпП України не вирішив. Що стосується вини власника, слід зазначити, що згідно правових висновків, які викладені Верховним судом України в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 р. у справах NN 6-364цс16, 6-365цс16; від 11 травня 2016 р. у справі N6-383цс16; від 25 травня 2016 р. у справі N 6-948цс16, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до ст. 141 Закону України від 2 грудня 1997 р. N 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до сертифікату Торгово-промислової палати України від 25 грудня 2014 року за N 6499/05-4 встановлено, що за інформацією Служби безпеки України (листи від 13 червня 2014 р. N 33/2117, 04 липня 2014 року № 16/3105) та Міністерства внутрішніх справ України (лист від 26 червня 2014 року № 123-2428) 07 квітня 2014 року прийнято рішення щодо проведення в Донецькій області антитерористичної операції. Станом на 25 грудня 2014 року заходи з проведення АТО тривають. На підставі наданих документів торгово-промислова палата засвідчила настання обставин непереборної сили з 1 серпня 2014 р. для відповідача при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавства, яке стосується справляння та сплати податків та обов'язкових платежів; на момент видачі сертифіката обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити не можливо (а.с. 178). Наявність сертифіката Торгово-промислової палати України, який засвідчує настання для відповідача при здійсненні господарської діяльності обставин непереборної сили, усуває відповідальність відповідача за порушення зобов'язань. Тобто, обидві умови, за наявності яких, настає відповідальності за ст. 117 КЗпП України, по цій справі відсутні, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення: про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з липня по вересень 2014 року в сумі 6\~941,56 грн. та про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674 VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивачем [PERSON] по цій справі заявлені не лише вимоги про стягнення заробітної плати, але й вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які вона від сплати судового збору не звільнена. З цих позовних вимог нею при поданні позовної заяви був сплачений судовий збір в сумі 275,61 грн. (а.с. 1) та при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції -1\~212, 64 грн. (а.с. 112, а.с. 123). Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які вона від сплати судового збору не звільнена, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 275,61 грн. та в сумі1\~212, 64 грн., відшкодуванню їй не підлягають. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 6\~941,56 грн., позивач, на користь якої ухвалено рішення, звільнена від сплати судового збору, судовий збір з цих позовних вимог підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 р. № 3674-VІ «Про судовий збір» (у редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду - 03.11.2016 р.) з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 р. № 3674-VІ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із ст. 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 1 січня 2016 року складала 1\~378 гривень. Тобто, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. (6\~941,56 х 1% = 69,42 грн., але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (1\~378 х 0,4 = 551,20 грн.).

Outcome: partial