Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач вказує на те, що 17 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № 189-08. Відповідно до умов договору банк надав йому кредит в сумі 37000 (тридцять сім тисяч) доларів США 00 центів. На забезпечення виконання умов кредитного договору було укладено договір іпотеки № 189-08/1 від 17 квітня 2008 року, договори поруки №№189-08/2, 189-08/3, 189-08/4 від 17.04.2008р. Вказує на те, що кредитний договір банк уклав з ним ввівши його в оману, оскільки не повідомив всі умови надання кредиту. Крім того, кредит було отримано на вкрай невигідних умовах , так як оспорюваний договір є одностороннім, передбачає лише права банку та обов'язки і відповідальність позичальника. В той же час відповідальність Банку за невиконання умов договору не передбачена. Також, всупереч вимогам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства кредит видано в іноземній валюті, а не в національній валюті України. Також відповідач не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті через відсутність індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Також, в зв'язку із недійсністю кредитного договору має бути визнаний недійсним договір іпотеки та договори поруки, які укладалися на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Просить суд, кредитний договір № 189-08 від 17 квітня 2008 року, договір іпотеки № 189-08/1 від 17 квітня 2008 року, договори поруки №№189-08/2, 189-08/3, 189-08/4 від 17.04.2008р. визнати недійсними. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали повністю та просять задовільнити їх. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. В заяві поданій суду справу просить розглянути без його участі. В запереченнях поданих суду відповідач позов не визнав та вказав, що на час видачі кредиту банк мав відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій на території України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України він мав право видавати кредит в іноземній валюті. Підписуючи кредитний договір позивач підтвердив, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту. Просить суд в позові відмовити. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностроння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Судом встановлено, що 17 квітня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 189-08, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 37000 (тридцять сім тисячі) доларів США 00 центів. На забезпечення виконання умов кредитного договору 17 квітня 2008 року було укладено договір іпотеки № 189-08/1 від 17 квітня 2008 року та договори поруки №№189-08/2, 189-08/3, 189-08/4 від 17.04.2008 року. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В п.9.7 Кредитного договору зазначено, що шляхом підписання договору позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту. Доказів того, що при укладенні кредитного договору позивач був введений в оману стосовно умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором строків і комісій пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, згідно матеріалів справи, до суду надано не було, тому положення ст. 230 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Крім того, відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір оформлений належним чином. Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" повинна надаватися споживачу до укладення договору, а ненадання банком такої інформації споживачу також не є підставою для визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанння в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Як вбачається з матеріалі справи, 27 січня 2006 року НБУ відповідачу була видана ліцензія за №43 та дозвіл №43-2 на на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то відсутні підстави і для визнання недійсним договору іпотеки та договорів поруки.

Outcome: dismissed