Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про надання їй дозволу на виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі України без згоди батька дитини [PERSON], який було уточнено, та у якому зазначила, що відповідач по справі є батьком їхнього сина [PERSON], [INFO], проте батько не проживає разом з дитиною. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. З метою оздоровлення та відпочинку дитини у Польщі, позивач неодноразово зверталась до відповідача про надання дозволу для виїзду сина за кордон, однак останній необґрунтовано та безпідставно згоди не дає. Посилаючись на викладене, позивач просить суд, дозволити [PERSON], без згоди та супроводу батька, [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України з 15 липня 2018 року по 01 вересня 2018 року до Польщі та надати дозвіл [PERSON] на тимчасове багаторазове вивезення за кордон сина [PERSON] без згоди батька до досягнення ним шістнадцятирічного віку. У судове засідання представник позивача - [PERSON] надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, уточнені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач не з'явився, причину неявки суду не сповістив, про день і час слухання справи повідомлявся завчасно, у встановленому законом порядку. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не сповістив, про день і час слухання справи повідомлявся завчасно, у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст.223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його заяві, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданого Орджонікідзевський відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, серії [NUMBER] від 26.07.2011 року, актовий запис № 486 - батьками [PERSON], [INFO] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON]. З травня 2017 року сторони подружніх стосунків не підтримують, син проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні, добровільно відповідач матеріальну допомогу в достатньому рівні не надає, у зв'язку з чим позивачка працює у Польщі. Позивачка направляла відповідачу на адресу його реєстрації та фактичного місця проживання лист із проханням про надання нотаріально посвідченого дозволу на вивезення за кордон їхнього сина, проте відповіді відповідачем надано не було, що підтверджено копією відповідного листа. На даний час позивачка бажає вивезти сина за межі України, а саме: до Польщі для оздоровлення та відпочинку на короткий термін, без мети постійного проживання. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 151 СК батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Згідно з ст. 154 СК України батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд сина за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог в частині надання дозволу [PERSON] без згоди батька - [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини [PERSON] за межі України та її тимчасового виїзду з 15.07.2018 року по 01.09.2018 року до Польщі з метою оздоровлення та відпочинку . Щодо вимоги позивача в частині надання дозволу [PERSON], матері, на тимчасове багаторазове вивезення за кордон сина [PERSON] без згоди батька - [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку та на виготовлення проїзних документів (віз) на виїзд дитини за кордон без згоди батька, то суд вважає, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення та у конкретну країну або країни, у яких перебуватиме дитина протягом одного виїзду. Таким чином, надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють батька, який не позбавлений батьківських прав, можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з ним. А тому, суд прийшов до висновку, що у цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial