Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

З позову вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка знаходиться на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області площею 3, 33 га з кадастровим номером 5321381500:00:004:0045 на підставі Державного акту на право власності Серії РЗ № 661757 виданого на підставі розпорядження Зіньківської РДА від 27.12.2002 року № 726 . 02.06.2014 року між [PERSON] та ПСП «Високе» укладено договір оренди стосовно належної йому земельної ділянки строком на 10 років , який 25.06.2014 року зареєстровано у Реєстраційній службі Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області за № 6131532 . Пунктом 9. Договору про оренду землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 5, 5 % ( коефіцієнт 3. 2 , коефіцієнт 1, 756) від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки , що на момент укладення договору оренди складає 4902.22 грн. в рік , за згодою сторін у будь - якій формі ( грошовій , натуральній відробітковій) , частка та строки виплати якої визначається в окремій угоді , яка щорічно до початку чергового року оренди укладається між орендодавцем та орендарем і є додатком до цього договору. Пуктом 11 згаданого договору визначено , що орендна плата вноситься на протязі року , але не пізніше 31 грудня. Відповідно до п. 38 Договору його дія припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін або рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків , передбачених договором , та внаслідок випадкового знищення , пошкодження орендованої земельної ділянки , яке істотно перешкоджає її використанню , а також з інших підстав , визначених законом. 01.04.2015 року між сторонами укладена додаткова угода до договору оренди , яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 08 травня 2015 року за № 6131582 , враховуючи положення ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін , якщо інше не встановлено договором або законом , то умови договору від 02.06.2014 року були змінені сторонами на підставі укладеної додаткової угоди 01.04.2015 року. Відповідно до п.п. 1, 5 додаткової угоди сторони домовились змінити та викласти п. 9 Договору оренди землі в наступній редакції : «орендна плата вноситься Орендарем у грошовій та натуральній формі у розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і становить 6679 , 49 гривень в рік, за згодою сторін у будь якій формі. Пунктом 3 додаткової угоди передбачено , що орендар до закінчення терміну дії договору оренди від 02.06.2014 року зобов`язується щорічно за власний кошт забезпечити обробіток земельних ділянок сільськогосподарського призначення орендодавця в межах 0, 30 га . Пунктами 5, 6, 7 додаткової угоди передбачено строк дії договору до 31.12.2024 року. Інші умови договору оренди залишилися без змін. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та є невід`ємною частиною . Позивач вказує, що у супереч умовам договору орендар не сплатив орендної плати йому впродовж двох років підряд , а саме а ні за 2019 рік і за 2020 рік, яка в загальній сумі складає 13 358 гривень 98 копійок. Але із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 14.02.2021 року вбачається, що відповідач нарахував орендну плату за 2019 -2020 роки та повідомляв податкові органи про те, що виплачував її орендодавцю , при цьому орендодавець [PERSON] коштів ні в якій формі не отримував. Про ці обставини позивачу стало відомо тільки після отримання відповідної інформації з податкових органів. Після цього представником адвокатом Куликом В.О. на правлені адвокатські запити 13.02.2021 року та 24.02.2021 року з проханням надати інформацію та засвідчені фінансові документи стосовно нарахованих та виплачених [PERSON] сум на виконання умов договору , але відповіді не надійшло. Також позивач стверджує, що не виконується п. 3 додаткової угоди від 01.04.2015 року до Договору оренди від 02.06.2015 року , а саме упродовж 2019 -2020 років орендар не забезпечив обробіток земельних ділянок сільськогосподарського призначення в межах 0, 3 га . Тому позивач , стверджуючи , що у продовж 2019 -2020 років відповідач який є орендарем взагалі не виконує своїх взятих на себе зобов`язань , що є вичерпною підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки, тому звернувся до суду із позовом в якому прохав розірвати договір оренди землі від 02.06.2014 року , припинити право оренди між ним та ПСП «Високе» , зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку та стягти з орендаря 13 358 гривень 98 копійок заборгованості по орендній платі та судові витрати. Також прохав витребувати у відповідача докази сплати орендної плати за 2019-2020 роки. Ухвалою судді від 01.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження та підготовче судове засідання призначено на 30.03.2021 року. Ухвалою суду від 30.03.2021 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду на 06.04.2021 року . До суду 30.03.2021 року надійшов відзив від сторони відповідача, з якого вбачається, що ПСП «Високе» вважає, що орендодавцю [PERSON] орендна плата за 2015- 2020 роки виплачена в сумі 37 723 гривень 13 копійок , тобто в повному обсязі , оскільки за 2015 рік нараховано 5461.18 гривень , сплачено 5577.38 гривень за 2016 рік нараховано 6452.39 гривень , сплачено 8065.49 гривень за 2017 рік нараховано 6452.39 гривень , сплачено 11076.60 гривень за 2018 рік нараховано 6452.39 гривень , сплачено 11076.60 гривень . Враховуючи , що сплата орендної плати за період 2016-2018 років вважає відповідач була більшою ніж визначена пунктом 9. Договору ПСП Високе було зроблено перерахунок залишку орендної плати за 2019-2020 роки та проведено виплату грошових коштів у сумі 1927.06 гривень , які надіслали [PERSON] 31.12.2020 року. Отже , вказує відповідач , що загальна сума за договором за період 2015-2020 роки повинна становити 37 723.13 гривень , яка сплачена позивачу, тому підстав для задоволення позову немає та прохають відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] - адвокат Кулик В.О. , також з`явився представник відповідача ПСП «Високе» адвокат Петренко В.П. . В судовому засіданні встановлено : Представник позивача адвокат Кулик В.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі , також надав письмові пояснення та прохав суд звернути увагу на те, що відповідач податковим органам повідомляв що виплачував [PERSON] орендну плату за 2019 -2020 роки , проте і у відзиві і у своїх поясненнях у суді вказує , що позивачеві протягом 2015-2018 років сплачена вся належна йому орендна плата в тому числі і наперед за 2019-2020 роки , а в кінці 2020 року здійснена доплата в сумі 1927.06 гривень , яка не відображена в податкових органах за 2020 рік. Також наголосив , що відповідно до умов договору виплата орендної плати вноситься на протязі року , але не пізніше 31 грудня, а відповідач порушував встановлені строки тому прийшов до висновку про необхідність застосування при розгляді справи доктрини «заборони суперечливої поведінки» , з якої вбачається, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці та яка застосовується Верховним Судом при прийнятті рішень. Також прохав звернути увагу на той факт , що підприємство відмовилось у односторонньому порядку виконувати умову додаткової угоди про забезпечення обробітку земельної ділянки сільськогосподарського призначення орендодавця в межах 0, 30 га попри письмові звернення з цього приводу. Також вказав, що виплата орендної плати повинна здійснюватись з врахуванням індексів інфляції в розумінні п. 10. Договору. Стороною позивача визнається та обставина , що в перших числах 2021 року його довіритель позивач по справі [PERSON] отримав кошти від сторони відповідача в сумі 1927 гривень 06 копійок. На запитання головуючого адвокат Кулик В.О. відповів , що будь яких заяв від [PERSON] до підприємства про виплату йому коштів в розумінні орендної плати наперед в період з 2015 по 2018 років не було. Представник відповідача адвокат Петренко В.П. в судовому засіданні підтримав свої заперечення які були викладені у відзиві на позовну заяву , прохав відмовити у задоволенні позовних вимог . На запитання головуючого повідомив , що сума 11076,60 гривень виплат у 2017 та у 2018 роках була більшою а ніж зазначена в умовах договору , ніяких рішень підприємства про збільшення відсотків відповідно до нормативно грошової оцінки земельної ділянки про виплату орендної плати не було , також відсутні будь які заяви від [PERSON] про виплату йому орендної плати наперед і стосовно невиконання умов договору про обробіток за рахунок підприємства площею 0, 30 га йому нічого не відомо. В задоволенні позовних вимог прохав відмовити , оскільки заборгованості по сплаті орендної плати позивачу підприємство не має. Суд , заслухавши сторони по справі та вивчивши письмові докази прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав : [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка знаходиться на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області площею 3, 33 га з кадастровим номером 5321381500:00:004:0045 на підставі Державного акту на право власності Серії РЗ № 661757 виданого на підставі розпорядження Зіньківської РДА від 27.12.2002 року № 726 .( а.с. 14-18) 02.06.2014 року між [PERSON] та ПСП «Високе» укладено договір оренди стосовно належної йому земельної ділянки строком на 10 років , який 25.06.2014 року зареєстровано у Реєстраційній службі Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області за № 6131532 . Пунктом 9. Договору про оренду землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 5, 5 % ( коефіцієнт 3. 2 , коефіцієнт 1, 756) від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки , що на момент укладення договору оренди складає 4902.22 грн. в рік , за згодою сторін у будь - якій формі ( грошовій , натуральній відробітковій) , частка та строки виплати якої визначається в окремій угоді , яка щорічно до початку чергового року оренди укладається між орендодавцем та орендарем і є додатком до цього договору. Пуктом 11 згаданого договору визначено , що орендна плата вноситься на протязі року , але не пізніше 31 грудня. Відповідно до п. 38 Договору його дія припиняється шляхом розірвання за взаємною згодою сторін або рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків , передбачених договором , та внаслідок випадкового знищення , пошкодження орендованої земельної ділянки , яке істотно перешкоджає її використанню , а також з інших підстав , визначених законом. ( а.с. 19-24) 01.04.2015 року між сторонами укладена додаткова угода до договору оренди , яка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 08 травня 2015 року за № 6131582 , Відповідно до п.п. 1, 5 додаткової угоди сторони домовились змінити та викласти п. 9 Договору оренди землі в наступній редакції : «орендна плата вноситься Орендарем у грошовій та натуральній формі у розмірі 6 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і становить 6679 , 49 гривень в рік, за згодою сторін у будь якій формі. Пунктом 3 додаткової угоди передбачено , що орендар до закінчення терміну дії договору оренди від 02.06.2014 року зобов`язується щорічно за власний кошт забезпечити обробіток земельних ділянок сільськогосподарського призначення орендодавця в межах 0, 30 га . Пунктами 5, 6, 7 додаткової угоди передбачено строк дії договору до 31.12.2024 року. Інші умови договору оренди залишилися без змін. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та є невід`ємною частиною .( а.с. 25- 26) . Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 14.02.2021 року вбачається, що відповідач нарахував орендну плату за 2019 -2020 роки в сумі 8015 .39 гривень , перерахований податок склав 2885.54 гривень за 2019 рік та 8015 .39 гривень вказав що виплачено , перерахований податок склав 1442.77 гривень та повідомляв податкові органи про те, що виплачував її орендодавцю. ( а.с. 38-39) . Згідно видаткового касового ордеру від 25.12.2015 року вбачається , що [PERSON] виплачено орендну плату за 2015 рік в сумі 5015.45 гривень ( а.с. 74) , згідно видаткових касових ордерів від 29.12.2016 року та від 26.12.2016 року вбачається , що [PERSON] виплачено орендну плату за 2016 рік в сумі 8053.89 гривень та 11.60 гривень , всього 8065.49 гривень ( а.с. 72-73) , згідно видаткового касового ордеру від 28.12.2017 року вбачається , що [PERSON] виплачено орендну плату за 2017 рік в сумі 11076.60 гривень ( а.с. 71 ) , згідно видаткових касових ордерів від 29.09.2018 року 24.12.2018 року , 28.12.2018 року , 28.12.2018 року вбачається, що [PERSON] виплачено орендну плату за 2018 рік в сумі 795.00 гривень, 764.50 гривень , 5215.51 гривню , 4301.59 гривень , всього на суму 11076.60 гривень ( а.с. 67-70) . Суд зазначає, що відповідно до цих видаткових касових ордерів де чітко вказано за який рік виплачена орендна плата - суд дійшов до висновку, що виплата орендної плати не стосується виплати орендної плати за 2019-2020 роки . Відповідно до копії платіжного доручення № 580 від 31.12.2020 року вбачається, що ПСП «Високе» перерахувало кошти в сумі 1927 гривень 06 копійок орендної плати [PERSON] відповідно до договору від 01.01.2014 року , ця сума без ПДВ ( а.с. 66) Суд зазначає , що в даному випадку не зазначено за який рік проведена орендна плата та з невірною вказівкою дати укладення договору оренди , на що сторона позивача не заперечувала що отримали цю суму. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» - обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди» .Указаною нормою встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Умовами укладеного договору від 02.06.2014 року п. 9 був викладений в такій редакції : Орендна плата вноситься 5, 5% ( коефіцієнт 3., 2 , коефіцієнт 1, 756) від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки , що на момент укладення договору становить 4902.22 гривні . Відповідно до п. 10. Договору - встановлено , що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції . Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору оренди землі від 02.06.2014 року п. 9 до договору - викладений в наступній редакції - орендна плата вноситься Орендарем у грошовій та натуральній формі у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки і становить 6.679 гривень 49 копійок в рік , за згодою сторін - у будь якій формі . Законодавством не передбачено порядок індексації орендної плати. Тож сторони мають право установити в договорі бажаний для них механізм індексації. Тобто спочатку між сторонами було узгоджено виплата орендної плати з урахуванням індексації нормативно- грошової оцінки земельної ділянки , та з врахуванням індексів інфляції що вказано в п. 10. , що було ймовірно подвійною індексацією , а в подальшому відповідно до додаткової угоди - умови було змінено - виключено урахування індексації нормативно грошової оцінки землі , а залишено п. 10. обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Відповідно до розрахунків які зробив суд за формулою індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період , збитки від інфляції = сума боргу х на індекс інфляції / 100% - сума боргу , то відповідно до розрахунку за умовами Договору та Додаткової угоди до Договору п.9 який був викладений в новій редакції що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції , то за : -2015 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.04.2015 року по 31.12.2015 рік в сумі 7902.50 копійок -2016 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік в сумі 7438.28 гривень - 2017 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.01.2017 року по 31.12.2017 рік в сумі 7517.10 гривень -2018 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.01.2018 року по 31.12.2018 рік в сумі 7274.63 гривні -2019 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.01.2019. року по 31.12.2019 рік в сумі 6964.04 гривні -2020 рік сума орендної плати повинна бути нарахована з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року в сумі 7012.80 копійок Всього 44109.35 копійок , ця сума повинна була бути нарахована без вирахування податків , при умові вчасної виплати до 31 грудня кожного року починаючи із 2015 по 2020 рік. Позивач по справі [PERSON] при заявлені позовних вимог не вираховує суми інфляційних , а прохає стягти орендну плату за 2019-2020 роки в сумі відповідно до умов додаткової угоди до договору а саме 6% від нормативної грошової оцінки що становить 6679 гривень 49 копійок , а за два роки ця сума становить як вважає позивач 13 358 гривень 98 копійок . Суд не може вийти за межі позовних вимог , але враховуючи що відповідачем по справі була позивачу [PERSON] сплачена сума орендної плати розміром 1927.06 гривень , що сторонами не заперечувалось у судовому засіданні , то суд прийшов до висновку що в цьому пункті позовних - вимог потрібно задовольнити частково. Стосовно інших позовних вимог [PERSON] суд зазначає таке: Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст.409 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати. У відповідності до ст.ст.21-23 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю ) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Згідно до ст.24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно з частинами 2 та 3 ст.632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Судом встановлено , що в договорі оренди землі від 02.06.2014 року та додатковій угоді від 01.04.2015 року які укладені між сторонами встановлено , що виплата орендної плати здійснюється не пізніше 31 грудня поточного року , інших доказів в розумінні заяв від орендодавця до орендаря , чи яких інших додаткових угод про виплату орендної плати в 2015-2018 роках наперед за користування земельною ділянкою орендарем - судом не встановлено . Виплата ж орендної плати у 2017 та 2018 році в більшому розмірі від умов Договору та п. 9 Додаткової угоди до договору - не суперечить умовам договору , та сторона орендаря сплачувала ці кошти з своєї доброї волі , доказів на збільшення відсотків по розрахунку до нормативної грошової оцінки землі чи інших розрахунків до суду не надали , але це не спростовує твердження , що їх не було на підприємстві , оскільки до загальних правил ведення бухгалтерської політики - їх не могло не бути «апріорі» . Суд, проаналізувавши та дослідивши у своїй сукупності матеріалів справи вважає, що відповідачем у справі ПСП «Високе» позивачу [PERSON] не була виплачена орендна плата за 2019 рік, та за 2020 рік повністю та в строк до 31.12.2020 року , оскільки була перерахована 31.12.2020 року , а [PERSON] отримав частину її у січні 2021року, згідно договору оренди землі від 02.06.2014 року з урахуванням додаткової угоди від 01.04.2015 року, про внесення змін до договору оренди землі в строки, передбачені п.9 даного договору, відповідно, відповідно до п. 11. Договору - орендна плата вноситься у такі строки - на протязі року , але не пізніше 31 грудня ( а.с. 19) з урахуванням вказаних вище положень Закону України «Про оренду землі» , а отже вбачаються підстави для стягнення орендної плати за 2019 рік та за 2020 рік , але враховуючи , що строни не заперечують її перерахування та отримання - то з урахуванням виплаченої частково суми з якої вже вирахувані податки , то потрібно з відповідача стягти суму - 11 431. 92 грн., з якої податки не вирахувані. Але суд зазначає та наголошує, що з платіжного доручення не вбачається за який рік перерахована орендна плата , але суд прийшов до висновку що це за 2020 рік , оскільки перерахована 31.12.2020 року ( враховуючи умови Договору та Додаткової угоди ) в сумі 1927, 06 гривень , дата укладення договору зазначена не вірно. ( а.с. 66) Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Згідно п. в) ч.1 ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. В силу ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до пункту «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати, незалежно від того, несплата орендної плати була в повному обсязі або в частині Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. За змістом частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.Відповідно до частини першої статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за її користування протягом трьох місяців підряд. Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено , що позивачу була виплачена відповідачем орендна плата за оренду земельної ділянки за період з 2015 по 2020 роки - за 2015, 2016 , 2017 , 2018 роки , та 31.12.2020 року виплачена орендна плата в сумі 1927 , 06 гривень , тобто частково . За 2019 рік орендна плата не сплачена. Також судом встановлено не виконання стороною відповідача умов Додаткової угоди про обробіток земельної ділянки площею 0, 3 га . Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є вичерпною підставою для розірвання такого договору. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору та задоволення похідних вимог припинити право оренди та зобов`язати повернути позивачу як власнику його земельну ділянку. Відповідно до п. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат , які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи , встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів ( договорів , рахунків тощо ) .Такі докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву . У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов`язаних з розглядом справи . Розмір судового збору , порядок його сплати , повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат пов`язаних з розглядом справи , належать витрати пов`язані із залученням свідків , спеціалістів , перекладачів , експертів та проведення експертизи , також в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Кулик В.О. при поданні позову було сплачено судовий збір в сумі 3632 гривні ( а.с. 1) . В позовній заяві зазначено , що попередній ( орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат , які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 8632 гривень , а сама правнича допомога складає 5000 гривень ( а.с. 53) Суд зазначає, що оскільки позовні вимоги складались із чотирьох вимог - про розірвання договору оренди з припиненням орендних відносин та поверненням земельної ділянки та про стягнення із відповідача суми орендної плати за 2019 - 2020 роки , судом ці вимоги були задоволені частково , суд прийшов до висновку , що це в сукупності становить 85, 57 % . З договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом від 13.02.2021 року відповідно до п.3.1. договору зазначено, що вартість гонорару адвоката становить 5000 гривень , та попередній розрахунок вартості послуг на правову допомогу та додана квитанція до прибуткового касового ордеру № 08 від 12.02.2021 року . ( а.с.52) Цивільне судочинство об`єднано основоположним принципом, що полягає у забезпеченні відшкодування витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення. До складу таких витрат входять, у тому числі, і витрати на правничу допомогу , питання розподілу понесених сторонами спору витрат на правничу допомогу фактично лежить у площині судової практики: так, незважаючи на наявність детально регламентованого процесуального порядку їх відшкодування, остаточне рішення про конкретну суму грошових коштів, що підлягатиме компенсації, приймається судом. Отже, оцінюючи перспективу відшкодування витрат на правничу допомогу у рамках кожного окремого судового спору, слід не лише дотримуватися процесуального алгоритму розподілу таких витрат, але і брати до уваги правові висновки Верховного Суду. Через призму актуальної судової практики та норм процесуального законодавства України окреслено перелік документів, необхідних для підтвердження понесення витрат на правничу допомогу. Насамперед слід зауважити, що процесуальний алгоритм доведення розміру витрат на професійну правову допомогу передбачає подання стороною судового процесу: попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат - разом із першою заявою по суті спору відповідно до статей 134 ЦПК України доказів понесення судових витрат - до закінчення судових дебатів або, за попередньою заявою, протягом 5 днів після ухвалення судового рішення (у порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Згідно з положеннями статей 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові КАС ВС від 11.06.2020 по справі №821/227/17, а також у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). І хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката , то за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі але все ж таки до уваги береться принцип співмірності . А беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Також Верховний Суд роз`яснив, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. ( Постанова КГС ВС від 09.07.2019 року у справі №923/726/18) Сума витрат понесених позивачем, підтверджена попереднім розрахунком та квитанцією про сплату судового збору ( а.с. 1) та самим договором про надання правничої допомоги( а,с. 45- 50, 52) , отже сума підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі та заява про їх відшкодування із розрахунком були надані у строк визначені ЦПК. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії , спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу , а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог , що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд зазначає, що сума попереднього ( орієнтовного) розрахунку які позивач очікував понести у зв`язку з розглядом справи за правничу допомогу була зазначена стороною позивача разом із поданням позову , від сторони відповідача адвоката Петренка В.П. заперечень стосовно розрахунку не було, то суд приходить до висновку що розмір витрат на правничу правову допомогу є співмірною і потрібно її рахувати відштовхуючись від заявленої суми 8632 гривні повністю та рахувати її як за 100 % . Тому суд зазначає, що всі судові витрати складаються із судового збору та витрат понесених позивачем на правничу допомогу , враховуючи задоволення позовних вимог на 85, 57 % , з відповідача потрібно стягти 7386 ( сім тисяч триста вісімдесят шість ) гривень 40 копійок .

Outcome: partial