Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП "Південне" про визнання договору припиненим, зобов"язання вчинити дії, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про державну реєстрацію прав. У позові зазначила, що є власником земельної ділянки площею 4,9711 га кадастровий номер 4825781200:01:000:0020 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. Вказану земельну ділянку вона передавала в оренду ДП "Південне" на підставі договору оренди №191 від 01 лютого 2005 року, зареєстованого за №040502300747, строком на 5 років (далі -Договір оренди). Відповідно до п.8 Договору оренди передбачено переважне право на його поновлення на новий строк за умови повідомлення позивача про намір продовжити договір за 14 днів до закінчення строку його дії. У з тим, що ніяких повідомлень від відповідача вона не отримувала, то спірний Договір був припинений ще в 2010 році. В подальшому позивачу стало відомо про те, що її земельна ділянка надалі перебуває в користуванні відповідача на підставі договору оренди, який нібито був нею пролонгований спочатку на 15 років, та потім до 2027 року, відповідно до додаткових угод від 11 серпня 2008 року та від 16 вересня 2015 року до договору №191 від 01 лютого 2005 року. Посилаючись на те, що додаткові угоди від 11 серпня 2008 року та від 16 вересня 2015 року з ДП "Південне" вона не підписувала, Договір оренди землі вважає припиненим, оскільки строк його дії сплив, просить визнати договір оренди землі №191 від 01 лютого 2005 року припиненим з 01 лютого 2010 року та зобов"язати відповідача звільнити земельну ділянку від будь-якого майна, привести її в належний стан, утриматися від будь-яких сільськогосподарських робіт, скасувати рішення та запис про державну реєстрацію, а також стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що приводом для звернення до суду з даним позовом стало її бажання з 2017 року самостійно обробляти земельну ділянку, а також те, що договір оренди земельної ділянки з ДП «Південне» до 2027 року вона не підписувала, своєї згоди на продовження договору на такий строк не надавала. Крім того, її не влаштовує розмір орендної плати, яку виплачує відповідач. До 2017 року заперечень щодо перебування землі в оренді ДП «Південне» у неї не було. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. У відзиві на позов (а.с.42-48) відповідач вважав позовні вимоги безпідставними. Доводи відзиву обгрунтовані тим, що між сторонами тривають відносини щодо оренди земельної ділянки на підставі договору оренди №191 від 01 лютого 2005 року та додаткових угод до нього №151 від 11 серпня 2008 року та додаткової угоди від 16 вересня 2015 року, які є дійсними, схвалені позивачем шляхом вчинення фактичних дій з отримання орендної плати з часу укладання договору, в тому числі й за 2018 рік, з 2010 року питання про витребування землі позивач не ставив, умови договорів виконував. Водночас позивачем не надано доказів наявності на земельній ділянці будь-якого майна та перебування її у неналежному стані. Крім того, представник відповідача заявила про застосування строку позовної давності по справі, мотивуючи тим, що позивач був обізнаний про строк дії договору оренди №191 від 01 лютого 2005 року, а тому пропустив строк для звернення до суду, який сплив 01 лютого 2013 року. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 4,9711 га, кадастровий номер 4825781200:01:000:0020 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах території Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.13) та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії МК № 036525, виданим Снігурівською райдержадміністрацією 29 липня 2004 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010402301558 (а.с.17). 01 лютого 2005 року між [PERSON] та ДП "Південне" укладено договір оренди №191 вище вказаної земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за №040502300747 (а.с.36-39). Відповідно до додаткової угоди №151 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №191 від 01 лютого 2005 року, між [PERSON] та ДП "Південне", у договір оренди землі було внесено зміни та змінено строк дії оренди з 5 на 15 років. Вказана угода 23 грудня 2010 року була зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №041047300172 (а.с.40). 16 вересня 2015 року між [PERSON] та ДП "Південне" укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки зереєстрованого за №040502300747 від 01.11.2005 року та додаткової угоди №041047300172 від 23.12.2010 року, якою внесено зміни до п.8 договору, а саме що договір діє до 31.12.2027 року. 29 листопада 2016 року державним реєстратором Снігурівської районної державної аміністрації Зимою Ю.В. здійснено запис про проведену державну реєстрацію вказаної угоди за №17740736 на підставі рішення 32652803 від 30.11.2016 року (а.с.41, 13). Позивач ствердила, що додаткові угоди від 11 серпня 2008 року та від 16 вересня 2015 року вона не підписувала, а тому вони є неукладеними. Дійсно, згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №89, виконаної Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром 19 червня 2019 року, підпис від імені [PERSON] у графі "Орендодавець" Додаткової угоди №151 від 11 серпня 2008 року до договору оренди №191 від 01 лютого 2005 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.140-154). Разом з тим, відповідно ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Не може бути визнано недійсним правочин, який не укладено. Визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту прав визначених ст.16 ЦК України. Не може вважатись неукладеним правочин, який виконується сторонами. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договором оренди землі від 01 лютого 2005 року, визначено, що строк дії даного договору 5 років; Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 14 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (пункт 8 Договору оренди). Пунктом 37 договору від 01 лютого 2005 року передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Згідно ст.33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на час укладання договору) у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, що земельна ділянка, належна [PERSON] була передана нею в оренду ДП «Південне» на підставі договору оренди від 01.02.2005 року на строк п`ять років, який за відсутності заперечень орендодавця та з його відома продовжив користуватися земельною ділянкою за спливом вказаного строку, добросовісно використовуючи земельну ділянку відповідно до умов договору та сплачуючи орендну плату у розмірі, погодженому сторонами за весь період користування. Крім того, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Як встановлено вказаним вище висновком експерта №89 підпис від імені [PERSON] у графі "Орендодавець" Додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 16 вересня 2015 року до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого за №040502300747 від 01.11.2005 року та додаткової угоди №041047300172 від 23.12.2010 року, виконаний [PERSON] . Підписанням зазначеної додаткової угоди позивач підтвердила наявність свого волевиявлення на продовження орендних правовідносин із ДП "Південне" за попередньо укладеним договором. У ході розгляду даної справи позивач зазначала, що не заперечувала щодо продовження оренди ДП «Південне» належної їй земельної ділянки до 2017 року, після чого вирішила самостійно господарювати на своїй землі. Покликання представника позивача про те, що додаткова угода 2015 року укладена після закінчення строку дії договору та не містить усіх істотних умов не спростовує факту волевиявлення позивача на її укладення, а відтак і погодження викладених у ній умов. До укладання зазначеної додаткової угоди вимог про повернення земельної ділянки позивач не заявляла. Таким чином, договір оренди землі від 01.02.2005 року не припинив свою дію, а продовжує діяти на підставі додаткової угоди, укладеної сторонами 16 вересня 2015 року. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач не довела у судовому засіданні належними доказами, що не мала волевиявлення на продовження договору оренди № 191 від 01.02.2005 року з ДП «Південне», її поведінка з урахуванням встановлених у справі обставин є добросовісною, а права на захист яких вона звернулася до суду порушені відповідачами. За таких обставин, суд вважає за необхідне залишити позовні вимоги позивача про визнання договору оренди припиненим без задоволення за їх необґрунтованості та недоведеності. Інші заявлені позивачем вимоги є похідними, а тому також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed