Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

01 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" і [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картку в сумі 500 грн. зі сплатою 3 % в місяць із розрахунку 360 днів на рік. 14.07.2015р. [PERSON] звернувся до суду зі вказаною вище позовною заявою і просив ухвалити судове рішення, яким визнати кредитний договір від 01.09.2008 р. про видачу картки і встановлення кредитного ліміту нікчемним і застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Обгрунтовуючи вимоги тим, що в порушення вимог ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 6 Закону "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив про місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в точу числі між зобовязаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, тощо. Посилаючись також на те, що вказана інформація надається письмово і є невідємним додатком до кредитного договору. Встановлення кредитодавцем кредитного ліміту, без укладання кредитного договору, суперечить встановленому порядку видачі та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою національною валютою і є недійсним в розумінні статті 203 ЦК України, оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Позивач також вказує на те, що за правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У зв"язку з чим, посилаючись на підстави невідповідності укладеного договору статтям 41,99 Конституції України статтям 203,215-216,227,229,230,628,638 ЦК України, статтям 119,120 ЦПК України, статтям 11,15,22,23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 49 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" статтям 55,56 Закону України "Про банки та банківську діяльність" і просив суд, прийняти позов до провадження, визнати недійсними кредитний договір від 01.09.2008 р. про видачу картки та встановлення кредитного ліміту нікчемним та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. У судовому засіданні [PERSON], діюча на підставі довіреності і в інтересах [PERSON], позовні вимоги підтримала. Представник відповідача - старший юрисконсульт [PERSON] в свої письмових запереченнях просила справу розглядати у її відсутність, проти позову заперечувала, посилаючись на те, що не має жодних правових підстав для визнання недійсності нікчемного правочину про встановлення ліміту на платіжну картку, а позивач жодним чином не вказує чим порушено його права, та до яких конкретних наслідків призводить таке порушення. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав. Надав [PERSON] кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на карту в сумі 500 грн. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав. У судовому засіданні достеменно встановлено, що 01.09.2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 500 грн. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць із розрахунку 360 днів на рік на суму залишкової заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с.5,14-15,33-34) Кредитний договір складався з заяви, умов і правил надання банківських послуг, що підтверджується підписом позивача. В заяві зазначено Я згодний з тим, шо ця заява разом із памяткою клієнта. Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Таким чином, встановлено, що з умовами кредитування позивач був ознайомлений, а також йому було повідомлено про місцезнаходження кредитодавця, що підтверджується його особистими підписами на цих документах (а.с.5,33-34) Відтак його посилання, що не був повідомлений про місцезнаходження кредитодавця і ознайомлений з умовами кредитування не заслуговують на увагу Після укладення договору [PERSON] отримав картку про, що в анкеті також є його підпис та починаючи з 01.09.2008 р. почав активно нею користуватися. Регулярно знімав кошти, допускав прострочення платежів, що підтверджується розрахунком заборгованості. (а.с.35-38) Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України 2003року та укладеним між сторонами кредитним договором. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, а згідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються. У судовому засіданні встановлено, що 01.09.2008 р. до відповідача звернувся [PERSON] з бажанням отримати кредит. Чинним законодавством (ст. 1054 ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відтак банк виконав свої зобовязання, оскільки надав кредитні кошти, а позичальник в свою чергу прийняв пропозицію банку. Статтею ст. 642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач прийняв пропозицію банка, добровільно погашав кредит та відсотки за користування таким. Доводи [PERSON] про те, що перед оформленням кредиту не був ознайомлений з умовами кредитування не заслуговують на увагу, оскільки з його заяви (договору) до банку вбачається, що діючи на підставі особистого волевиявлення, просив надати йому банківську послугу встановити кредитний ліміт. Він був ознайомлений та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, та своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ ПриватБанк. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Сторони не спростовують той факт, що 01.09.2008 р. позивач отримав кошти. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, отримавши кошти позичальник вже фактично визнав наявність кредитних правовідносин і підтвердив факт того, що істотні умови узгоджено. Також, доказом того, що позивач визнав істотні умови кредитного договору є те, що починаючи з 2008 року жодної скарги, листа-незгоди з даним договором до Банку від нього не надходило. Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача, про те, що позичальнику банком при укладенні кредитного договору не було роз'яснено про всі можливі ризики, оскільки при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, і сторони були вільними при його укладенні. В заяві зазначено Я згодний з тим, шо ця заява разом із памяткою клієнта. Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Тим паче, що такі твердження є безпідставними, оскільки банком в повному обсязі була надана інформація, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується заявою, умовами і правилами надання банківських послуг, відповідно до яких споживач підтвердив, що отримав в повному обсязі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Інформація, надання якої передбачене "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджена постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007р. в повній мірі охоплена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК) Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Суд звертає увагу також на те, що позичальник вказаний позов пред"явив через шість років після укладення кредитного договору і жодним чином не вказує, яким чином порушені його права, та до яких конкретних наслідків призвели такі порушення. Між іншим в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1,2, 3,5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні представник позивача не довів факт, що позичальник не був повідомлений про місцезнаходження кредитодавця і ознайомлений з умовами кредитування, будь-яких інших доказів цьому до суду не надав та не надав жодного доказу, як того вимагають положення статтей 57-60 ЦПК України, про те, що [PERSON] не мав вільного волевиявлення, як учасник правочину, доказів того, що йому не було роз'яснено про всі ризики укладення кредитного договору. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що до позивача відповідачем не було застосовано несправедливих умов при укладенні кредитного договору, тому як укладав його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим. Волевиявлення позивача було направлено на отримання грошей на споживчі цілі, для чого і уклав кредитний договір на найбільш вигідніших для себе на момент укладення умовах, тобто кредитні зобов'язання приймав на себе добровільно. Оцінюючи докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позови в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed