Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Адвокат Шмуйлова І.М. в інтересах [PERSON] 21 серпня 2019 року звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, останній 27 липня 2017 року отримав в дар земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /шлакоблочну літню кухню, навісу, двох сараїв з цегли та дерева, споруд/, що знаходиться заадресою: [ADDRESS] . Коли [PERSON] звернувся до відділу містобудування та архітектури Кремінської районної державної адміністрації для визнання літньої кухні житловим будинком, йому запропонували звернутися до КП «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації» з метою отримання технічного паспорту, де він дізнався про те, що право власності на нерухоме майно не зареєстровано. Тому відповідно до вимог ст.ст. 16, 319, 328, 392, 1261 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про містобудування» просить визнати за ним право власності на ці споруди. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] у заяві на ім`я суду (а.с.34) в силу не задовільного стану здоров`я та наявності на утриманні хворого чоловіка просить справу розглянути за її відсутності, претензій ні до кого не має. Представник відповідача в особі голови Кремінської міської ради Луганської області Прокопенка Ю.О. у заяві на ім`я суду (а.с.38) просить розглянути справу без участі представника відповідача, позовні вимоги визнає. Начальник КП «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації» К.В. Камєнєв суду пояснив, що споруди на земельній ділянці були збудовані у 1966 році, а власником земельної ділянки позивач став у 2017 році, тому споруди на ній не можна вважати самочинно збудованими. Разом з тим вважає, що позов підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України судове засідання провести без участі відповідачів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, свідка, суд приходить до наступних висновків. Договором дарування від 27 липня 2017 року (а.с.6-7) [PERSON] передала безоплатно [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 0,0600 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому обдарований зобов`язаний прийняти відчужену земельну ділянку у стані, що відповідає умовам цього договору /п.11/. Згідно відповіді начальника КП «Кремінське РБТІ» К.В. Камєнєва на ім`я позивача від 11 грудня 2018 року (а.с.11) на вказаній земельній ділянці житловий будинок відсутній, на ній розташовані: шлакоблочна літня кухня, навіс, цегляний сарай, дерев`яний сарай, споруди, право власності на які станом на 01 січня 2013 року не зареєстровано. Технічній паспорт на літню кухню з будівлями та спорудами, виготовлений станом на 04 грудня 2018 року КП «Кремінське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с.8-10) містить відомості про те, що на земельній ділянці, розташованої на [ADDRESS] збудовані: літня кухня, два сараї, навіс, споруди. Виконкомом Кремінської міської ради у вересні 1990 року [PERSON] відповідно до типового договору надана у безстрокове користування вказана земельна ділянка для будівництва житлового будинку з сараєм (а.с.14-15), а технічне бюро Кремінської районної ради 25 вересня 1993 року дозволено будівництво житлового будинку (а.с.16). Рішенням від 05 грудня 1996 року виконком Кремінської міської ради [PERSON] передав земельну ділянку у власність (а.с.17). Вказані докази дають суду підстави для задоволення позову з огляду на наступне. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 319 ЦК України, стаття 26 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року із змінами, на які посилається автор позовної заяви, регламентують право володіння, користування, розпорядження власником своїм майном на свій розсуд, що не суперечить закону, а також вирішення спорів з питань містобудування радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності і на яку йдеться посилання у позові, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 376 вказаного Кодексу об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно із ч. 2 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому за положеннями ч. 4 вказаній статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст. 376 та ст. 391 цього Кодексу). Із контексту норм ч.ч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Частина 3 ст. 376 цього Кодексу дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Частина 3 ст. 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, встановлює, що набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (п.32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства суд приходить до висновку про можливість задоволення позову на літню кухню з будівлями та спорудами, право на які ніхто не оспорює. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працюючи на посаді в.о. начальника відділу містобудування та архітектури Кремінської районної державної адміністрації вона була залучена до комісії щодо обстеження споруд на земельній ділянці за заявою [PERSON] . В процесі обстеження було з`ясовано, що власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , на якій були виявлені літня кухня та інші споруди, які йому не належать. Тому вона порадила позивачу звернутися до суду. Вважає, що ці споруди не є самочинно збудованими. Посилання адвоката в позовній заяві на статтю 1261 ЦК України є не коректним, оскільки вона встановлює першу чергу спадкоємців за законом і зовсім не регулює правовідносини щодо захисту право власності. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Отже право власності на збудовані споруди набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно п. 3.1 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 91 від 24 червня 2011 року (із змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за №830/19568, будівлі та споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року не підлягають прийняттю в експлуатацію та документом, який засвідчує відповідність вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином такі будівництва не вважаються згідно діючого законодавства самочинними. Отже у відповідності до зазначених норм права, що діяли на момент закінчення будівництва літньої кухні та інших споруд, підставою виникнення права власності на них був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог законодавства.

Outcome: approved