Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю " Лізингова компанія " Еталон" про визнання договору фінансового лізингу від 05.08.2016 № 004461 недійсним та стягнення сплачених коштів. Свої вимоги мотивував тим, що в серпні 2016 року він мав намір для власних потреб взяти в лізинг трактор МТЗ 82.1. 05.08.2016 під час переговорів з представниками компанії ТОВ „Лізингова компанія „Еталон"" в м. Житомирі йому повідомили про наявність в компанії трактора, який його цікавив, за ціною 390000 гривень, надали відповідну роздруківку із розбивкою на періоди. Згідно даної роздруківки він мав сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмету лізингу. До того ж представники компанії під час підписання договору постійно відволікали його увагу різними питаннями, не даючи змоги його нормально прочитати та зрозуміти умови. Його запевнили, що трактор буде доставлено строком до десяти днів. Укладаючи договір, він був запевнений про те, що йому буде надано трактор МТЗ 82.1 на суму 390000 грн. Відповідачем було надано квитанцію (рахунок), заповнену працівниками компанії, щодо сплати авансу в сумі 190000 грн. У банку з'ясувалось, що у нього станом на 05.08.2016 недійсний паспорт, оскільки була відсутня друга фотографія. Він зателефонував до представника відповідача та повідомив про дану проблему, сказав, що необхідно буде переукласти договір у звязку з тим, що паспорт, недійсний. Його повідомили, що договір вже оформили для направлення на центральний офіс м. Київ і для них не є проблемою відсутність фотознімку в паспорті. Повідомили, щоб він сплатив кошти по квитанції, щоб отримати трактор. При цьому другий екземпляр договору від 05.08.16 № 004461 відразу після укладення йому не надали. 06.08.2016 року він оформив паспорт та сплатив кошти в розмірі вказаному в квитанції. Більш ніж через тиждень представник компанії зателефонував та повідомив, що він має доплатити 70000 грн., оскільки вартість трактору складає 440000грн. Він був переконаний про те, що укладав угоду про вартість трактора МТЗ 82.1 на вказану вище ним суму 390000 грн., оскільки у нього договору не було. Свій екземпляр договору він отримав тільки 15.08.2016 , з якого дізнався про те, що в договорі вказаний трактор МТЗ 82.1.26, а не МТЗ-82.1, який він мав намір взяти в лізинг, що для нього є суттєвим. В термін обумовлений ним та представником компанії при зустрічі трактор не був поставлений, а на дзвінки з Житомирського офісу його почали перенаправляти у м. Київ. Жодних дій з приводу надання йому трактору в лізинг не відбулось, хоча грошові кошти ЛК „Еталон" отримала. Він телефонував представникам відповідача, їздив на розмову в м.Київ, направив листи про повернення коштів в сумі 190000 грн., однак жодної позитивної відповіді до цього часу немає. Вважає договір лізингу від 05.08.2016 № 004461 недійсним, оскільки під час укладення даного договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, відповідач порушив його права, як споживача, оскільки під час укладання даного правочину застосував нечесну підприємницьку діяльність, позбавивши його достатнього часу для прийняття свідомого рішення. Також умови оспорюваного правочину порушують Закон України "Про захист прав споживачів", тому що є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, під час підписання договору його було неодноразово введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що в подальшому завдало йому шкоди як споживачу. Так, йому представником ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було роз'яснено призначення вище вказаного платежу-авансу, який виявився „комісією за організацію", тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Він вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Ні в самому договорі ні в додатках до договору не зазначено такий платіж як реєстраційний платіж, в зв'язку з чим неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена зазначена вище сума. Позивач та його представник-Лимаров О.П. в судовому засіданні позов підтримали та підтвердили вищенаведені обставини . Відповідач в судове засідання не зявився, але директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» [PERSON] надіслав до суду заперечення проти позову, просить справу розглядати без участі представника ТОВ «Лізингова компанія « Еталон» . В запереченні зазначив , що 05 серпня 2016 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу № 004461. Відповідно до п. 1.1 договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. На виконання договору, позивач 06 серпня 2016 року, згідно з додатком № 1 до зазначеного договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив комісію за організацію, та частину авансового платежу згідно п. 8.2.1 ст. 8 договору. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Договір вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного договору та на додатках до нього, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину, передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Комісія за організацію, що сплачена позивачем відповідно до умов договору, відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Позивач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами Договору. Згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів. Крім цього, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Щодо твердження позивача про здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення позивача в оману, вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", - нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. В даному випадку діяльність ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в Договорі лізингу чітко визначені усі умови, з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного Договору. Отже, посилання позивача на те, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Посилання позивача на те, що відповідач своїми діями ввів його, як споживача, в оману не відповідає дійсності, оскільки позивач погодився з умовами та самостійно підписав договір, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмових заявах від 05.08.2016 . Відповідач вважає, що позивачем в позові не надано жодного доказу, що підтверджує факт вчинення відповідачем дій, під час укладення договору та при подальшому їх виконанні, щодо введення позивача в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд та ними погоджені, а відтак відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обов'язковими для виконання. Вищевказані твердження також спростовуються й тим, що розуміючи зміст укладеного договору, позивач здійснив сплату комісії за організацію. Щодо тверджень позивача про те, що умови договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, то в укладеному між сторонами договорі не містяться несправедливі умови, а тому твердження позивача про наявність таких умов у договорі є необгрунтованим та такими, що не відповідають дійсності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", - продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо проаналізувати умови договору то вбачається, що у даному випадку не відбулося дисбалансу договірних прав між сторонами чи порушення принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків, оскільки у договорі немає обов'язків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови договору є прозорими і відповідають чинному законодавству України. Договір, укладений між сторонами не містить несправедливих умов, тому не може бути визнаний судом недійсним. Також, 05.08.2016 , в день підписання договору, позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також погодив з менеджером компанії марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав, що зафіксовано в Додатку № 3 до договору. Враховуючи те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, однак позивачем не доведено про одночасну наявність таких ознак, а тому відповідач вважає, що підстави для визнання Договору недійсним відсутні. Щодо відсутності у договорі істотного дисбалансу прав та обов'язків , зазначені у договорі права та обов'язки сторін, їх кількість не суперечить положенням ст.ст. 10,11 Закону України «Про фінансовий лізинг», де визначено загальні права та обов'язки лізингодавця і лізингоодержувача. Крім того, у ч. 3 ст. 10 та у ч. 4 ст. 11 зазначеного Закону вказано, що лізингодавець, лізингоодержувач можуть мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. Стосовно принципу добросовісності, то одним із проявів цього принципу містить класичне правило добросовісності в договірних зобов'язаннях, згідно з яким боржник несе обов'язок виконати зобов'язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту. Стосовно істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, потрібно зазначити, що відповідальність сторін, як лізингодавця, так и лізингоодержувача за невиконання взятих на себе зобов'язань спірним договором передбачена, тому говорити_про наявність дисбалансу, враховуючи особливості відносин непрямого лізингу, неприпустимо. Про завдання шкоди споживачеві: однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання із заподіяння шкоди - це цивільне правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) вправі вимагати відшкодування заподіяної йому шкоди у повному обсязі, а інша сторона (завдавач) зобов'язана відшкодувати шкоду, заподіяну його діями. Зобов'язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов'язань: їх суб'єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (завдавач шкоди) не перебувають у договірних відносинах; або обов'язок відшкодувати шкоду не пов'язується з невиконанням або неналежним виконанням договірних зобов'язань між ними. Отже, як вбачається з вищенаведеного , ознаки, які передбачені для кваліфікації умов договору як несправедливі , відсутні. Таким чином, позивач і відповідач при укладанні договору, на основі вільного волевиявлення, узгодили всі умови та пункти Договору, які в силу положень статті 629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами. Безпідставними є висновки про невідповідність пункту 3.5 договору ст. 808 ЦК України. Такі висновки вважають безпідставними, оскільки у відповідності до ч. 1. ст. 808 Цивільного кодексу України - якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Тобто, невідповідності п. 3.5 договору статті 808 не існує. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» цим пунктом договору з себе відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу не знімає. Відомості про продавця (постачальника) зазначаються в акті приймання-передачі предмета лізингу. Вказувати їх у самому договорі неможливо, оскільки на момент підписання договору невідомо: 1. Чи виконає лізингоодержувач свої зобов'язання по договору, а саме: чи здійснить у повному обсязі оплату комісії за організацію та авансового платежу згідно п. 1.3 договору. 2. До кого з дилерів чи дистриб'юторів звернеться Лізингодавець для замовлення Предмету Лізингу. Таким, що протирічить договору, є твердження позивача про те, що п. 8.13, п.8.3 договору передбачають зміну (збільшення/зменшення) вартості предмету лізингу та обов'язок позивача прийняти збільшення такої вартості, сплативши відповідну різницю лізингодавцю, але не передбачають компенсації у разі зменшення вартості предмету лізингу, при настанні умов, передбачених цими пунктами. Разом з тим, відповідно до п.8.3 договору у випадку виникнення податкових чи прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру платежів, а лізенгоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відповідно до п. 8.13 договору амортизаційні відрахування на предмет лізингу обчислюються та використовуються відповідно до чинного законодавства. Так, у п. 8.13 Договору взагалі не йдеться про обставини, які можуть вплинути на зміну предмету лізингу. Безпідставними є твердження позивача про несправедливість п. 5.4 договору. Відповідно до п. 5.4. договору розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмету лізингу встановлюється додатком №1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» ніяким чином не може впливати на збільшення чи зменшення вартості предмета лізингу. Так, відповідно до п. 1.3 договору, замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу в повному обсязі. Замовлення являє собою отримання від продавця платіжного документа (рахунку) на оплату товару, який, відповідно до спірного договору, є предметом лізингу та подальше перерахування грошових коштів згідно цього платіжного документа. Але самі відносини між продавцем та лізингодавцем є звичайними відносинами купівлі-продажу, де лізингодавець виступає покупцем. Тобто, ціна предмету лізингу може змінюватися (індексуватися) в залежності від цінової політики продавця до моменту надходження грошової суми в розмірі авансового платежу від лізингоодержувача на рахунок лізингодавця та перерахування всієї суми вартості предмету лізингу на рахунок Продавця. Лізингодавець не бере участі в формуванні ціни предмету лізингу, ціна надається продавцем на момент перерахування коштів за товар, про що і зазначено в договорі. Таким чином, доводи позивача про несправедливість п. 5.4 договору є безпідставними. Враховуючи той факт, що позивач не сплатив авансовий платіж - у відповідача не настав обов'язок придбати відповідачу предмети лізингу. Щодо передачі предмету лізингу. Позивачем 06.08.2016 було здійснено платіж, що відповідно до п. 8.2.1 ст. 8 договору ,зачислений як комісія за організацію та частина авансового платежу. Так, неповне виконання зобов'язання, а саме сплата платежів згідно додатку №1 до договору, не дають підстави для передачі предмету лізингу позивачу. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, і які доводять обгрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом. Заслухавши позивача, представника позивача та дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05 серпня 2016 року між відповідачем та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 004461( а.с. 7-20). Відповідно до п. 1.1 договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору ( а.с.7). 06.08.2016 на виконання умов договору, відповідно до квитанції №0.0.595746514.1 на розрахунковий рахунок 26008052722140 в ПАТ « КБ «Приват Банк» МФО 300711 [PERSON] переказав кошти ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» згідно договору, як платіж у розмірі 190 000грн. (а.с.28). Пізніше представник ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зателефонував відповідачу та повідомив, що він має доплатити 70000 грн., оскільки вартість трактору складає 440000грн. Позивач був переконаний про те, що укладав угоду про вартість трактора МТЗ 82.1 на вказану вище ним суму 390000 грн..Свій екземпляр договору позивач отримав тільки 15.08.2016 , з якого дізнався про те, що в договорі вказаний трактор МТЗ 82.1.26, а не МТЗ-82.1, який він мав намір взяти в лізинг, що для нього є суттєвим. В термін обумовлений сторонами при зустрічі трактор не був поставлений. Представником ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» позивачу було роз'яснено призначення вище вказаного платежу-авансу, який виявився „комісією за організацію", тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Ні в самому договорі ,ні в додатках до договору не зазначено такий платіж як реєстраційний платіж, в зв'язку з чим неможливо встановити на сплату якого саме платежу за договором внесена зазначена вище сума. Пунктом 8.2.1. договору передбачано комісійну винагороду лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору згідно додатку № і в розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісійну винагороду за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. Вартість послуг за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору в розмірі 44000 грн. не відповідає обсягу робіт, які отримав позивач, як споживач. Ця сума є значно завищеною. Такі умови договору є несправедливими. Дані умови договору порушують принцип добросовісності, встановлений п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, завдають шкоди позивачеві, оскільки встановлені договором суми комісійних винагород є неспівмірними із фактичними затратами лізингодавця при укладенні договору та послузі щодо передачі ТЗ. Виходячи з умов договору, складова першого лізингового платежу у формі «комісію за організацію» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. За даним договором лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником лізингоодержувач. Договір фінансового лізингу також не відповідає вимогам чинного законодавства з наступних підстав : пункти договору 1.4; 5.1; 8.2.1; 8.3, 8.4, 8.15 є несправедливими у відповідності до пунктів 1-4, 7, 13 ч.3 ст. 18 Закону України ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Розділом 12 договору "Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і, водночас, відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1.-12.12. договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не, передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафу . Такого зобов'язання позивача, як заборона розірвання договору до підписання акту приймання-передачі предмету лізингу, договір лізингу не містить, тобто такого права лізингоодержувача даний договір не передбачає. Згідно ч.1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При укладенні договору лізингу не дотримано вимоги про індивідуалізацію ознак предмета лізингу при укладенні договору. В п. 3.1. договору лізингу та в додатку № 3 - специфікації до договору, предмет лізингу не визначений індивідуальними ознаками та не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, відсутні вимоги щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо (не зазначено моделі, рік випуску трактора, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації трактора тощо). Крім того, в самому договорі зазначено в п.1.4 що лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця і несе повязані з ним ризики. Однак, у договорі та додатках до нього відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, пункт 3.5 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і вимогам п. 2 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права споживача стосовно відповідальності лізингодавця у разі невиконання або неналежного виконання ним договірних зобов'язань. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. У договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Позивач самостійно обрав предмет - саме трактор МТЗ - 82.1 за ціною 390000грн. Однак в договорі зазначено інший предмет лізингу трактор МТЗ 82.1.26 без зазначенння характеристик. У специфікації, яка є додатком № 3 до договору, зазначено лише марку визначену відповідачем як МТЗ та модель -визначену відповідачем, як 82.1.26, ціну визначену відповідачем у 440000 грн. Таким чином у специфікації не вказані передбачені пунктом 2.1. договору рік випуску, колір, відсутні індивідуальні ознаки цього транспортного засобу такі, як номер шасі (кузова, рами). Крім того, зазначена у специфікації марка трактора МТЗ фактично не є маркою цього трактора, оскільки МТЗ це скорочена назва заводу-виробника «Мінський тракторний завод», а маркою трактора в даному випадку є «Беларус», моделі 82.1.26. За наявності такого недоліку у договорі умова про предмет лізингу, яка належить до істотних умов правочину ("ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»), при укладенні договору сторонами не дотримана і є підставою для визнання такого договору недійсним. Також, несправедливою є вимога, що на підставі п.10.3 договору, страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Несправедливими є умови договору, передбачені в п. 5.4., п. 8.3 , п. 8.13., які передбачають зміну (збільшення/зменшення) вартості предмету лізингу (ціна договору) та обовязок лізингоодержувача прийняти збільшення такої вартості, сплативши відповідну різницю лізингодавцю, але не передбачають компенсації (повернення різниці зайве сплачених лізингоодержувачем коштів) в разі зменшення вартості предмету лізингу, при настанні умов, передбачених цими пунктами, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, фактично залишивши за собою виключне право на односторонню їх зміну. Несправедливі умови також встановлені п.5.1 договору, де зазначено необгрунтовано великий (50 робочих днів) строк для передачі предмету лізингу та не встановлена відповідальність лізингодавця за порушення цього строку. Позивач позбавлений права впливати на зміну істотних умов договору. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч.2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з результатів аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 220 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Тобто, при укладенні договору та в подальшому, працівниками ЛК „Еталон" було допущено використання нечесної підприємницької діяльності, чим введено в оману позивача щодо предмету лізингу та умов договору, які є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають позивачу як споживачу шкоду. Ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Ч. 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник), несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу предмета договору лізингу. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодсржувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу. Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу, У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляються недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати : заміни речі, якщо це можливо; відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків,які були йому завдані (ч. 2 ст. 768 ЦК України). Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу- належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, у договорі , продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі, а Специфікація ( додаток № 3 до договору) - відсутній, що дає підстави суду вважати, що він не складався взагалі. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, шо споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію зокрема повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих у договорах із споживачами, якщо всупереч принципу недобросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Дані положення відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року N 543, якою зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Згідно ч.ч 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. В спірному договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Згідно з п. 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Проте вказана стаття договору суперечить положенням п. 4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору. Частинами 1, 2 , 3\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). В силу ч. 1\~ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Така правова позиція зазначена в постанові ВСУ від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766 цс15 Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за спірним договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням\~ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права позивача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. До істотних умов договору лізингу\~Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі: перший лізинговий платіж, який складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію»), в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу; авансу ціни предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Крім того позивач зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж» (п. 8.2.3 ст. 8 договору), який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого лізингового платежу - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом. Розділом 12 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.16 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 12.11 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта прийняття- передачі предмета лізингу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Отже, положення розділу 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п.п. 1.4, 8.2.1, 8.2.3, розділ 12). Згідно ч. 5,6\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є «нікчемним.» Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами при постановлені рішення у подібних правовідносинах Отже судом встановлено , що договір фінансового лізингу від 05.08.2016 № 004461 , який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] не був нотаріально посвідченим, крім цього в цьому договорі виключені та обмежені права лізингоодержквача, як споживача , стосовно лізингодавця, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, значно розширені права лізингодавця. Відповідно суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним. На підставі\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним авансовий платіж в сумі 190000( сто девяносто тисяч) гривень . У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача.

Outcome: approved