Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Від близьких стосунків з [PERSON] її донька [PERSON] народила дитину [PERSON] , [INFO] . [PERSON] жодного піклування ні за новонародженим сином, ні за [PERSON] не виявляв. Донька з онуком проживали в їхній сім`ї за адресою своєї реєстрації. Спілкування між відповідачами продовжувалось. При народженні [PERSON] [PERSON] не визнав батьківства і дитина була записана на прізвище матері - [PERSON] . Лише приблизно в червні 2012 року [PERSON] вирішив проживати з [PERSON] та вселився до них в квартиру за адресою: [ADDRESS] . З часу вселення в квартиру де проживала їхня родина, життя стало нестерпним: [PERSON] критично зловживає алкоголем, конфліктний, в стані алкогольного сп`яніння агресивний та схильний до насилля. До сина [PERSON] і [PERSON] байдужі, абсолютно не цікавились потребами сина, доглядом за ним та вихованням. З самого народження [PERSON] був на її з чоловіком піклуванні та утриманні, також по мірі можливостей допомагала у догляді за дитиною ще одна її донька [PERSON] . Батьки [PERSON] зловживали алкоголем, покидали його, йшовши з квартири на місяці, вчиняли скандали в квартирі в присутності дитини. В травні 2015 року, після чергового скандалу, коли [PERSON] у вкрай нетверезому стані намагався нанести їй побої, [PERSON] пішов з родини та з їх помешкання. Коли він покидав квартиру, то погрожував тим, що він батько дитини і зробить все, що і вона і її чоловік будуть просити в нього дозволу на будь-які дії відносно [PERSON] , а то він ще й відбере дитину. Замість того, щоб захистити права та інтереси своєї дитини, після всього сказаного [PERSON] донька [PERSON] , 03 червня 2016 року звернулась з ним до Деснянського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві з заявою про визнання батьківства. Визнавши батьківство [PERSON] жодним чином не почав цікавитись сином, не приймає жодної участі ні в утриманні, ні лікуванні сина. Замість того він регулярно телефонує позивачу з погрозами та нецензурною лайкою. Не дивлячись на те, що [PERSON] жодним чином не виконує свої батьківські обов`язки відносно сина, [PERSON] продовжує підтримувати з ним близькі стосунки. Підтримуючи стосунки з [PERSON] , [PERSON] теж зловживає алкоголем, веде асоціальний спосіб життя, на кілька місяців до ряду покидає сина. В липні 2017 року її донька [PERSON] покинула сина та пішла з дому, навіть не повідомивши нікого про свої наміри. Чоловік позивача [PERSON] звертався в Деснянський УП ГУНП з заявою про розшук їх доньки. Знайти і повернути додому [PERSON] вдалось лише 05 вересня 2017 року. 29 грудня 2017 року [PERSON] знову покинула сина і поїхала на постійне проживання до [PERSON] Де вони фактично проживають не відомо. Телефонують відповідачі - включно в нетверезому стані з нецензурною лайкою та погрозами. Дитиною навіть не цікавляться. Онук [PERSON] має середньої складності захворювання зору: астигматизм та косоокість; а також є часто хворіючою дитиною. Дитина потребує постійного та поглибленого медичного догляду, лікування, реабілітації та оздоровлення. Батьків жодним чином не цікавить лікування сина, і навіть більше не визнають захворювання дитини. Фактично з народження [PERSON] був і є повністю під її опікою та під опікою її чоловіка та на їхньому повному утриманні. Відповідачі не працюють ведуть асоціальний спосіб життя, зловживають алкоголем. [PERSON] є вихованцем в СДНЗ № 755 м. Києва. За місцем виховання дитина характеризується виключно позитивно. Педагоги та вихователі зазначають, що дитиною і її вихованням опікується виключно бабуся, дідусь та тітка. Мати останній бачили в садочку восени 2016 року. І до того в садочку вона з`являлась лише кілька разів. Батько в садочку взагалі не з`являвся. Лікарі КНП «ЦПМСД» № 4 Деснянського району м. Києва зазначають, що [PERSON] опікується бабуся та тітка, матір медичні працівники не бачили. Вказує, що вона працює має достатній самостійний дохід, забезпечена житлом, в якому створено належні умови для проживання дитини. З огляду на викладене вважає за необхідне просити суд позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачів на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , в розмірі 2000 грн. з кожного, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року відкрито провадження в справі. Призначено підготовче судове засідання (а.с.31). Протягом підготовчого розгляду позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі. Органом опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів. Відповідачі проти задоволення позову заперечували, представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відзив до суду подано не було. Протягом підготовчого розгляду були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.90). В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачами подано не було. Відповідач [PERSON] суду повідомила, що наразі проживає разом з сином та піклується про нього. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся та був повідомлений належним чином. 12.10.2018 року представником Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надано заяву, відповідно до якої представник 3-ї особи проти позову не заперечує, підтримує висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Просять розглядати справу за відсутністю представника третьої особи (а.с.57). Допитаний в судовому засіданні свідок - [PERSON] суду надав наступні показання. Він є рідним батьком [PERSON] та дідусем [PERSON] , [INFO] . Суду повідомив, що мати та батько не займаються сином [PERSON] , мешкають окремо від дитини, не приймають участі у вихованні дитини, не утримають матеріально. [PERSON] та [PERSON] зловживають алкоголем, ведуть асоціальний спосіб життя. Матеріальним забезпеченням щоденних потреб займаються він та [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок - [PERSON] суду надала наступні показання. Вона є рідною сестрою [PERSON] та донькою [PERSON] . Останній раз [PERSON] не було вдома 8 місяців. Батьки привезли [PERSON] додому побитою, вона не сказала хто її побив. За дитиною [PERSON] не слідкує, їсти не готує (варить тільки пельмені), не пере. З батьком дитини довго не спілкувалась, батько грошей не надає. Одного разу [PERSON] дала на дитину 400 грн. До садочку ходить тільки бабуся і одного разу вона була на уроці англійської мови. [PERSON] не була вдома з грудня 2017 року по серпень 2018 року. [PERSON] не був записний батьком дитини більше 3-х років. Спочатку відносини Діми та батьків були нейтральними - жили окремими сім`ями. [PERSON] переїхав до них, коли дитині було 4-5 місяці. Бюджети були окремі, навіть окремий холодильник. [PERSON] жив в квартирі поки дитині не виповнилось три/чотири роки. В період відсутності 8 місяців відповідачі переслали 1000 грн. на її картку, оскільки [PERSON] потрібні були ліки. Повідомила, що Відповідачі не займаються вихованням [PERSON] , матеріально не утримають, самоусунулись від виконання батьківських обов`язків. Матеріальним забезпеченням щоденних потреб, вихованням [PERSON] , проходженням лікарів займаються дідусь та бабуся. Допитаний в судовому засіданні свідок - [PERSON] суду надала наступні показання. Вона є сестрою відповідача [PERSON] , [PERSON] знає років сім. Одного разу приїздила в пологовий будинок разом з [PERSON] , він дав гроші, щось купив в аптеці. Мати [PERSON] заперечувала проти [PERSON] і заперечувала проти проживання [PERSON] з дитиною в с. Чернявка. [PERSON] їздив до [PERSON] після народження дитини та привозив гроші. [PERSON] вперше побачила на дні народження і ще два рази бачила, один раз з матір`ю. Спільно проживали три-чотири роки, [PERSON] утримував родину, платив комунальні послуги, їжа була окремо. Скільки не проживають разом не знає. [PERSON] їздить до дитини часто, коли є гроші тоді і їде, приблизно один раз на два тижні. З нового року утримання не надає. З батьками [PERSON] у [PERSON] були дуже напружені (погані) стосунки, саме тому [PERSON] поїхав. [PERSON] ходив в школу місяць тому і його не пустила охорона. Минулий рік [PERSON] брав [PERSON] до себе в село. [PERSON] жила 8 місяців з [PERSON] в селі. [PERSON] казала, що пересилала гроші для сина. Про стан здоров`я [PERSON] її мало що відомо, щось з зором. Не відомо про алкоголізм Тані та Діми. Про побиття [PERSON] не відомо. За два роки їй казали, що [PERSON] купував іграшки для [PERSON] . Вона не вітала [PERSON] зі святами. Вона хворіла туберкульозом, була в лікарні в Боярці . В Попельня вони жили разом, чому без сина жили 8 місяців їй не відомо. Суд, вислухавши вступне слово сторони позивача, відповідачів на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням наданих заперечень відповідачами, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як вбачається з письмових матеріалів справи, батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №53 (а.с.7). Реєстрація народження малолітньої дитини здійснена відповідно до ст. 126 СК України. Судом встановлено, а також не заперечувалось сторонами по справі Позивач - [PERSON] є рідною бабусею малолітньої дитини - [PERSON] , та матір`ю відповідача - [PERSON] . Згідно характеристики №484 від 07 березня 2018 року, [PERSON] працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Консультативно-діагностичному центрі» Деснянського району м. Києва з 03.10.2016 року на посаді молодшої медичної сестри стоматологічного відділення філії №4, характеризується позитивно (а.с.21). Згідно Довідки про доходи КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва від 06 березня 2018 року, загальна сума доходу [PERSON] за період вересень 2017 року - лютий 2018 року, без урахування аліментів становить 25153 грн. 86 коп. (а.с.22). Відповідно до характеристики з дошкільного навчального закладу №755 Деснянського району міста Києва, дитячий садок [PERSON] відвідує регулярно. Приводить до садочка та забирають [PERSON] додому в основному бабуся та дідусь, інколи мамина сестра (тьотя хлопчика). Маму бачили восени 2016 року. В садочку вона з`являлась кілька разів. Батька не бачили взагалі. За словами бабусі мама та батько хлопчика не займаються вихованням дитини та не приймають участі в його житті. Батьки (за словами бабусі) вже тривалий час не проживають разом з сином і опікуються ним виключно бабуся та дідусь (а.с.17-18). Згідно Довідки КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги №4» від 15 лютого 2018 року, [PERSON] , [INFO] - дитина спостерігається спеціалістами КНП «ЦПМСД №4» Деснянського району м. Києва з народження. Регулярно оглядався педіатрами та ЛОР лікарями, у зв`язку з частими (затяжними) захворюваннями та ускладненнями зі сторони ЛОР органів (отити, риносинусити). Амбулаторний прийом та огляд дитини на дому відбувається в присутності або бабусі [PERSON] або тьоті [PERSON] . Дитина оформляється до школи. Проходженням лікарів, проведенням проф. щеплень займається бабуся. Хлопчиком в цих аспектах займається бабуся. Останнім часом з 29.12.2017 року мама [PERSON] до дитини не навідується, проживає окремо (а.с.19). Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] , відносно малолітнього сина [PERSON] позивачка стверджує, що відповідачі самоусунулись від виконання батьківських обов`язків, не виявляють по відношенню до дитини батьківської уваги та опіки, не цікавляться фізичним та психічним здоров`ям дитини, жодної матеріальної та моральної участі у вихованні та утриманні дитини не приймають. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження Органу опіки та піклування, надано Висновок № 102/03/31-6860 від 27 липня 2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №13 від 19.07.2018 року) (а.с.58-59а). Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації дійшла висновку, що батьки свідомо нехтують своїми обов`язками, ухиляються від виховання та навчання сина, не проявляють щодо нього батьківської турботи, не цікавляться його життям та здоров`ям, не утримують матеріально. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до приписів ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Право дитини на належне батьківське виховання, відповідно до ст.152 СК України, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них, а також повно і всебічно досліджувати обставини справи, оскільки, позбавлення батьківських прав - це крайній захід впливу на недобросовісних батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як встановлено судом та підтверджено показаннями свідка [PERSON] та свідка [PERSON] , малолітньою дитиною [PERSON] з самого народження займається та виховує його бабуся [PERSON] , остання займається розвитком хлопчика, лікуванням, матеріально опікується хлопчиком. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи достовірно підтверджено, що відповідач - [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина - [PERSON] , не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на розвиток дитини. Відповідач довготривалий час не спілкується з дитиною, інколи навідує, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє жодного інтересу до його внутрішнього світу. Наведене підтверджує факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , [INFO] . Зазначені обставини підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі малолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Отже, відповідач, батько дитини - [PERSON] протягом тривалого часу не виконує батьківські обов`язки щодо свого сина, не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні, не надає належної матеріальної допомоги на його утримання без поважних на те причин, що є свідомим ухиленням батька від виконання своїх батьківських обов`язків, таке невиконання батьківських обов`язків не пов`язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем, як батька малолітнього сина, своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни ними свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав, а тому позовна вимога про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, суд бере перш за все до уваги те, що малолітня дитина наразі перебуває на межі підліткового віку, який є найбільш важкий і складний з усіх дитячих вікових груп, що представляють собою період становлення особистості. Цей вік характеризується наявністю самих різноманітних проблем і труднощів, які найчастіше витісняються у зв`язку зі страхом усвідомлення. У формуванні самооцінки підлітків значну роль відіграє сім`я, стиль сімейного виховання, який визначається батьківськими ціннісними орієнтаціями, установками, емоційним ставленням до дитини. Особливості сприйняття батьків дитиною і способи поведінки з ними обумовлюють засвоєння підлітками основних правил і норм поведінки,виробляють їх позицію по відношенню до світу і самому себе. Щодо вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне відмовити в цій частині, виходячи з наступного. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви … про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому, у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку матері або батька, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Тобто вирішення питання про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка відповідачки відносно своєї дитини свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач [PERSON] може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення [PERSON] батьківських прав не відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Щодо висновку Служби у справах дітей про доцільність позбавити батьківських прав [PERSON] , судом враховується наступне. Відповідно до правил частини 6 статті 19 СК України суд не погоджується з таким висновком, оскільки він є недостатньо обґрунтованим в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] У наданому висновку відсутні дані про умисне постійне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків з утримання сина, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав [PERSON] піде на користь інтересам дитини. З урахуванням указаних обставин, суд вважає, що у задоволенні вимоги про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав слід відмовити, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до сина. Відповідно частин 2,3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17). Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватися на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, згідно до ст. 184 СК України. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. З урахуванням зазначених норм, відповідач [PERSON] зобов`язаний утримувати свою дитину незалежно від факту позбавлення його батьківських прав та сплачувати визначені судом аліменти. Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд, при визначенні суми аліментів, яка підлягає стягненню, враховує неналежне виконання відповідачем [PERSON] батьківського обов`язку по утриманню сина та перекладення обов`язку по утриманню та вихованню на позивача. На підставі вищезазначеного, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків, щодо дитини, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов в частині стягнення аліментів та стягнути аліменти з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину в зазначеному судом розмірі є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно з ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial