Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], нотаріус Першої очаківської державної нотаріальної контори [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та право власності на ? частки квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2013 році познайомився з відповідачкою, а з лютого 2014 році став з нею проживати у цивільному шлюбі в с.Козирка Очаківського району, де він здійснював ремонтні роботи по благоустрою помешкання, яке належало відповідачці, займався господарством. В лютому 2015 року він поїхав у м.Стрий Львівської області, де продав належну йому і колишній дружині квартиру та на отримані гроші 09 лютого 2016 року придбав квартиру [ADDRESS]. При укладенні договору він включив у договір відповідачку, яка попросила його так зробити і пообіцяла продати свою квартиру у м.Миколаєві, а на кошти зробити ремонт, оскільки на час придбання квартири, в ній проживати було неможливо. Після оформлення договору купівлі-продажу квартири, відповідачка свою квартиру у м.Миколаєві не продала і перестала з ним вести спільне господарство. Він був змушений на свої кошти зробити у квартирі ремонт. Позивачка жодного разу не проживала в квартирі та не зареєстрована у ній. Крім того, розрахункові книжки на надання послуги по оплаті за газ, користування водою, стоками, за електроенергію виписані на нього і він їх сплачує. Крім того, під час сумісного проживання він завіз у будинок в с.Козирка, що належить відповідачці, свої особисті речі, якими вона користується і не збирається повертати. З цього приводу СВ Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Зараз йому стало зрозуміло, що відповідачка обманним шляхом змусила його включити її у договір купівлі-продажу квартири, повідомивши йому неправдиву інформацію стосовно продажу своєї квартири і використання коштів на ремонт. Він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення і такий правочин судом може бути визнаний недійсним в розумінні ч.1 ст. 229 ЦК України. В результаті дій відповідачки позивачу було спричинено душевні страждання, він втратив спокій. З урахуванням характеру заподіяних йому фізичних та моральних страждань, інших негативних наслідків, розмір моральної шкоди він оцінює в сумі 10000 грн. Посилаючись на викладене, та ст.23, 203, 215, 229, 230, 319, 391, 392 ЦК України, позивач просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідачки на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн., визнати за ним право власності на ? частку квартири, розташованої за вищевказаною адресою, внести до Державного реєстру речових прав зміни на право власності на вказану квартиру, стягнути з відповідачки судові витрати та витрати на правову допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що спірний договір купівлі-продажу квартири, був укладений в присутності сторін: продавця [PERSON] та покупців [PERSON] та [PERSON], які перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного. Вартість своєї частки квартири було сплачено нею в повному обсязі, про що свідчить розписка продавця. Наполягала на тому, що вона є забезпеченою жінкою і могла сплатити такі кошти. Щодо посилань позивача на те, що вона не зареєстрована в квартирі, відповідачка зазначила, що законодавством України передбачено вільний вибір місця проживання особи, а тому зареєстрована за своїм місцем проживання у м.Миколаєві. Посилаючись на те, що позивачем не доведено у чому саме полягав обман, просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, просила стягнути з позивача на її корить кошти, витрачені нею на проїзд з м.Миколаєва до м.Очакова на розгляд справи. Треті особи [PERSON] та нотаріус Першої очаківської державної нотаріальної контори [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. 09 лютого 2016 року, попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, та стверджуючи, що даний правочин не суперечить інтересам держави та суспільства, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець 1) і [PERSON] (Покупець 2) уклали договір купівлі-продажу квартири (далі Договір), згідно п.1.1. якого, на умовах, передбачених цим договором Продавець передає, а Покупці приймають у власність по ? частці кожному цілу квартиру за № 17 у будинку за № 6, що знаходиться по вул. Потьомкіна у місті Очакові Миколаївської області і зобов'язуються оплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Згідно п.2.1 Договору, продаж вказаної у цьому договорі квартири вчиняється за суму 160000 гривень, які сплачені Покупцями Продавцю до підписання цього договору. Догові підписано Продавцем [PERSON] та Покупцями [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. За змістом ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман це подання неправдивих відомостей або навмисне замовчування тих чи інших обставин, повідомлення про які, згідно з чинним законодавством, є обовязковим. На підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу був укладений під впливом обману з боку відповідачки, позивач посилається на те, що на момент укладення спірного договору відповідачка пообіцяла продати свою квартиру в м.Миколаєві та надати кошти на ремонт придбаної квартири. При цьому, як зазначено в абзаці 4 п. 7 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Крім того, як вбачається з оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 483/1731/16-ц (провадження № 2/483/46/2017) за позовом ПАТ "Миколаївобленерго" до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення правил користування електричною енергією, а також копії рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року по вказаній справі, позивач зазначив, що квартира № 17 за адресою: м.Очаків, вул. Потьомкіна, 6, була придбана ним та [PERSON] 09 лютого 2016 року та перебуває у їх спільній власності. Дана обставина встановлена судовим рішенням. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з п. 13 Аналізу ВССУ окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні. Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов'язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов'язки. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Матеріали узагальнень показали, що незначна частина правочинів оспорювалася саме з підстав передбачених ст. 233 ЦК. При цьому в таких справах у більшості випадків остаточним було судове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи викладене, суд не бере до уваги докази надані сторонами, а саме: рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2015 року договір купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2015 року, свідчення свідка [PERSON], надана відповідачкою заява [PERSON] про отримання коштів та копія конверту "Нової пошти", оскільки вони підтверджують походження коштів на придбання квартири та не стосуються предмету доказування. За таких обставин, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 лютого 2016 року не має, натомість відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Враховуючи викладене, не підлягає задоволенню вимога позивача про внесення до Державного реєстру речових прав змін щодо право власності на вказану квартиру. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.\~\~ Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним внаслідок обману, то і не можна вважати, що ним доведено умисне введення його відповідачкою в оману під час укладання договору, хоча наявність підстав для визнання правочину недійсним згідно зі ст. 230 ЦК України повинен довести саме позивач. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За загальним правилом, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової ) шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Пленум ВСУ у пунктах 5 та 15 постанови від 31 березня1995 року №4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди » роз'яснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Що стосується вимог позивача про стягнення сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, суд дійшов наступного. Позивачем сплачено за звернення до суду судовий збір в загальній сумі 1280,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.№ 1, 2). Крім цього, позивачем укладено угоду на надання юридичної допомоги від 24 березня 2017 року з адвокатом [PERSON] (а.с. №30). Згідно квитанції від 24 березня 2017 року, позивачем сплачено за супроводження цивільної справи 5200,00 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволенню не підлягає, то не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення на його користь з відповідачки судового збору та витрат на правову допомогу. З приводу заяви відповідачки про стягнення з позивача на її користь витрат, пов'язаних з явкою до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 138 ЦПК України, витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Крім того, відповідно до п.3 ч.2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Разом з тим, відповідачкою таке право не використане, а тому її вимоги, щодо стягнення з позивача на її користь витрат, пов'язаних з явкою до суду, розгляду та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed