Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У квітні 2015 року позивач - приватне підприємство "Імпрекс" звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило\~\~визнати недійсними договір позики № 1 від 03 січня 2012 року, а також додаткову угоду до нього від 02 січня 2013 року, що були укладені між [PERSON] та Приватним підприємством «Імпрекс». В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03 січня 2012\~року\~між сторонами був укладений договір позики № 1, за умовами якого (п 1.1.) позикодавець передає, а позичальник отримує поворотну фінансову допомогу для забезпечення життєдіяльності підприємства без нарахування відсотків за користування позикою. Відповідно до п. 1.2. договору, сума позики вноситься позикодавцем в касу підприємства по мірі виробничої необхідності, але не більше 600 000 грн. Усього відповідачем було внесено в касу позивача 167 651,50 грн (за період із 23 квітня 2013 року по 09 вересня 2013 року). Вважає, що підписання договору та додаткової угоди до нього супроводжувалося чисельним порушенням цивільного законодавства, зокрема, договір позики № 1 від 03 січня 2012 року та додаткова угода до нього від 02 січня 2013 року до договору позики не скріплені печаткою підприємства на примірниках договору, а також додаткова угода не могла бути укладена за будь-яких умов з огляду на те, що вона була підписана до того моменту, коли договір позики міг бути укладений (міг набрати чинності), якби була дотримана форма його укладання, тобто до внесення першої суми грошових коштів, яке відбулося лише 23 квітня 2013 року. Окрім того, вказаний вище договір позики № 1 та додаткова угода до нього від 02 січня 2013 року були підписані однією і тією ж особою - [PERSON] як позикодавцем (фізичною особою) і одночасно як директором (представником позичальника), тобто укладені з порушенням нормативної заборони, встановленої ч.3 ст.238 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також, зазначений правочин, на час його укладання, був вчинений на шкоду інтересам позивача, так як підприємство знаходиться у важкому матеріальному становищі. Представники позивача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні просили задовольнити заявлені позовні вимоги та визнати недійсними договір позики № 1 від 03 січня 2012 року, а також додаткову угоду до нього від 02 січня 2013 року, що були укладені між [PERSON] та Приватним підприємством «Імпрекс», з підстав, що викладені у позовній заяві. Уточнивши при цьому, що не наполягають на підставі визнання договору позики № 1 від 03 січня 2012 року та додаткової угоди до нього від 02 січня 2013 року з підстав того, що вони не скріплені печаткою підприємства на примірниках договорів, оскільки під час судового засідання їм стало відомо, а також досліджено судом, що на оригіналах спірних документів міститься печатка підприємства, тому цього факту вони не оспорюють. В решті позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. При цьому, відповідач показав суду, що договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 03 січня 2012 року був підписаний ним від імені Приватного підприємства «Імпрекс», як директором, який діяв у межах повноважень, наданих йому статутом підприємства. З іншого боку договір був підписаний ним же як фізичною особою, яка надала підприємству позику, яка повинна була вноситись в касу підприємства по мірі виробничої необхідності, але не більше 600000 грн. Зазначені кошти були надані підприємству як безвідсоткова поворотна фінансова допомога для забезпечення життєдіяльності підприємства без нарахування відсотків за користування позикою. Необхідність укладення такого договору виникла у зв'язку з відсутністю на підприємстві обігових коштів. При цьому існувала нагальна необхідність у виплаті працівникам заробітної плати, сплати податки. Зазначив, що укладенням такого договору він діяв виключно в інтересах підприємства, а не у своїх інтересах як фізичної особи. Заслухавши думку учасників судового засідання, свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 03 січня 2012 року між фізичною особою [PERSON] та приватним підприємством "Імпрекс" було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передає, а позичальник Приватне підприємство "Імпрекс" отримує поворотну фінансову допомогу для забезпечення життєдіяльності підприємства без нарахування відсотків за користування позикою (а.с.6). Відповідно до п. 1.2. договору сума позики вноситься позикодавцем в касу підприємства по мірі виробничої необхідності, але не більше 600000 грн (шістсот тисяч гривень). Зі змісту пунктів 2.1, 2.2. договір набирає чинності з моменту внесення готівки в касу підприємства і діє до повного розрахунку позичальника з позикодавцем. Останній термін погашення поворотної фінансової допомоги - 31 грудня 2012 року. 02 січня 2013 року укладена додаткова угода до договору позики № 1 від 03 січня 2012 року, згідно якої сторони домовились, що через неповернення позикодавцю суми поворотної фінансової допомоги в терміни, зазначені п. 2.2 Договору № 1 від 03 січня 2012 року та необхідність подальшого надання поворотної фінансової допомоги строк дії договору продовжити до 31 грудня 2013 року (а.с.7) При цьому зазначений договір позики № 1 та додаткова угода до нього від 02 січня 2013 року від імені підприємства були підписані [PERSON] як директором Приватного підприємства "Імпрекс" та скріплені печаткою підприємства (а.с. 6,7). Як вбачається із квитанцій до прибуткового касового ордера № 65 від 23 квітня 2013 року Приватним підприємством "Імпрекс" прийнято від [PERSON] на підставі поворотної фінансової допомоги 1829 грн 80 коп.; до прибуткового касового ордера № 67 від 24 квітня 2013 року - 2000 грн; до прибуткового касового ордера № 68 від 25 квітня 2013 року - 417 грн 94 коп.; до прибуткового касового ордера № 69 від 26 квітня 2013 року - 1732 грн 85 коп.; до прибуткового касового ордера № 71 від 29 квітня 2013 року - 1299 грн 78 коп.; до прибуткового касового ордера № 101 від 3 червня 2013 року - 599 грн; до прибуткового касового ордера № 102 від 04 червня 2013 року - 1500 грн 94 коп. (а.с.13,14). Згідно довідки № 06 від 20 грудня 2013 року, виданої головним бухгалтером Приватного підприємства "Імпрекс" сума поворотної фінансової допомоги, внесена [PERSON] для забезпечення життєдіяльності підприємства згідно договору № 1 від 03 січня 2012 року і не поверненої йому в зазначені договором строки за даними бухгалтерського обліку станом на 20 грудня 2013 року складає 167651 грн 50 коп. (а.с.43) З розшифровки залишку внесеної поворотно-фінансової допомоги вбачається, що [PERSON] згідно договору № 1 від 03 січня 2012 року в касу Приватного підприємства "Імпрекс" було внесено 167651 грн 50 коп. за період із 23 квітня 2013 року до 09 вересня 2013 року (а.с.10-12) Вказані обставини також підтвердила допитана судом свідок [PERSON] Таким чином, вказаною вище розшифровкою та прибутковими касовими ордерами підтверджується той факт, що перший грошовий внесок згідно договору № 1 від 03 січня 2012 року в касу Приватного підприємства "Імпрекс" був внесений [PERSON] 23 квітня 2013 року. Дані обставини визнані сторонами та не оспорюються в судовому засіданні. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що зазначений правочин був укладений з порушенням нормативної заборони, встановленої ч.3 ст.238 ЦК України, а також на шкоду інтересів позивача, оскільки на час укладення спірного договору та на даний час підприємство знаходиться у важкому матеріальному становищі, та укладення подібного правочину з метою у подальшому повернути внесену суму позики завідомо ставило підприємство у тяжке матеріальне становище. Відповідно до ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Укладаючи спірний договір відповідач [PERSON] підписав його від свого імені, як фізичної особи, одночасно підписавши спірний договір як директор Приватного підприємства "Імпрекс", тобто діяв одночасно як фізична особа, та як представник юридичної особи. Із змісту спірного договору видно, що [PERSON], як фізична особа передає поворотну фінансову допомогу для забезпечення життєдіяльності підприємства без нарахування відсотків за користування позикою. Як зазначив у своїх запереченнях відповідач та його представник необхідність укладення такого договору була обумовлена відсутністю обігових коштів на підприємстві, та необхідністю виплати заробітної плати працівникам підприємства та сплати податків з метою уникнення штрафних санкцій. Аналіз ч.3 ст. 238 ЦК свідчить про те, що правочин має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересах представлюваного, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Таким чином, порушення представником при вчиненні правочину (укладенні угод) норм ч.3 ст. 238 ЦК має місце лише у разі настання збитків для сторони такого правочину. Зміст оспорюваного договору свідчить про те, що [PERSON], діючи як фізична особа, зобов'язався передати у якості безвідсоткової поворотної фінансової допомоги для забезпечення життєдіяльності підприємства без нарахування відсотків за користування позикою суму позики в касу підприємства по мірі виробничої необхідності, але не більше 600000 грн. З іншого боку, підписуючи договір як представник юридичної особи він зобов'язався отримати ці кошти для задоволення потреб товариства на безвідсотковій основі, що свідчить на думку суду про те, що він діяв в інтересах підприємства, а не на шкоду інтересам позивача. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивачем не доведено того, що [PERSON], діючи від імені Приватного підприємства "Імпрекс" діяв на шкоду інтересам підприємства, та укладення такого правочину завідомо ставило підприємство в важк матеріальне становище. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що укладення такого договору завдало збитків підприємству, позивачем суду не надано. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що сторонами під час укладання спірного договору було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності укладеного ними правочину. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку має місце недотримання зобов'язання за договором позики зі сторони відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11. 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Як встановлено в судовому засіданні, також визнається учасниками процесу та підтверджується матеріалами справи, а саме квитанцією до прибуткового касового ордера № 65 від 23 квітня 2013 року та розшифровкою залишку внесеної поворотно-фінансової допомоги, показами свідка [PERSON] грошовий внесок в касу Приватного підприємства "Імпрекс" згідно договору № 1 від 03 січня 2012 року [PERSON] був внесений лише 24 квітня 2013 року. Тобто, поза межами дії спірного договору позики, без будь-якої договірної підстави між сторонами, оскільки за змістом п. 2.2. договору визначено останній термін погашення поворотної фінансової допомоги - 31 грудня 2012 року. Додаткова угода також не може вважати укладеною та такою, що свідчить про продовження дії договірних зобов'язань між сторонами, оскільки дана угода підписувалася 02 січня 2013 року - тоді, коли сам договір позики № 1 від 03 січня 2012 року не був укладений. Окрім того, в самій додатковій угоді від 02 січня 2013 року зазначно, що строк дії договору продовжується «через неповернення позикодавцю суми поворотної фінансової допомоги" в терміни, зазначені п. 2.2. Договору № 1 від 03 січня 2012 року», хоча грошова сума була внесена до каси підприємства лише 23 квітня 2013 року - майже через чотири місяці після підписання додаткової угоди. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність факту отримання позивачем від відповідача грошових коштів за договором позики № 1 від 03 січня 2012 року, тому за умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним. Таким чином відмова у задоволенні позовної вимоги про визнання договору позики недійсним ґрунтується на тому, що сторонами під час укладання зазначеного договору було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності укладеного ними правочину, а недотримання зобов'язання за договором позики не є підставою визнання договору недійсним. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України, а тому у разі відмови у позові відносить їх на рахунок позивача.

Outcome: dismissed