Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

[PERSON] 26.07.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення на його користь з [PERSON] коштів за розписками, мотивуючи тим, що в листопаді 2008 року до нього звернувся останній з проханням позичити кошти, відповідно до розписки [PERSON] 18.11.2008 року позичив у нього 1000 доларів США, які зобов'язався повернути строком до 18.12.2008 року разом з відсотками. 21.08.2009 року [PERSON] знову взяв у нього в борг 9375 доларів США, які разом з відсотками зобов'язувався повернути протягом трьох місяців 2009 року. Щоразу при нагадуванні відповідачеві про його борг перед ним, той не відмовлявся від боргу та обіцяв його повернути. Зазначив, що з метою відстрочення повернення боргу, відповідач 06.03.2011 року надав йому розписку, у якій зазначив, що його борг перед ним згідно розписки від 18.11.2008 року та 21.08.2009 року становить 10375 доларів США, які зобов'язався повернути йому протягом шести місяців 2011 року, таким чином, вони за домовленістю продовжили термін повернення боргів до 06.09.2011 року. Вказав, що він у серпні 2014 року довів до відома [PERSON] про те, що буде звертатись до суду з позовною заявою про стягнення з нього боргу в примусовому порядку, але останній знову просив його дати йому додатковий строк для повернення боргу, посилаючись на матеріальні труднощі, які виникли у його житті та пообіцяв, що поверне борг як найскоріше. [PERSON], надаючи йому розписку про отриманні грошей в борг, зобов'язувався в разі своєчасного неповернення боргу, передати йому в рахунок боргу станки та обладнання з цеху по виготовленню меблів, які належать йому. Повідомив, що відповідач підтримував з ним зв'язок, кожний раз давав йому надію, що він вже готовий повернути борг, щоразу обіцяв, що ось-ось з ним розрахується, та він вірив обіцянкам [PERSON] і протягом 2014-2016 років на неодноразові прохання відповідача він кожного разу погоджувався зачекати з поверненням боргу, тим самим відстрочував йому термін повернення боргу до 2016 року. Протягом останніх шести місяців відповідач почав уникати спілкування з ним, переховується від нього, не виходить з ним на зв'язок, у зв'язку з чим він зрозумів, що відповідач його обманув та у добровільному порядку не збирається йому повертати борг, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Зазначив, що згідно довідки Жмеринського територіального відділення №10001/0112 Вінницького обласного управління Державного ощадного банку України від 18.07.2016 року станом на 15.07.2016 року офіційний курс Національного банку України гривні до долару США складає за 100 доларів 24,798021 гривні, таким чином, борг відповідача перед ним складає 257279 гривень 46 копійок, що еквівалентно становить 10375 доларів США. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо повернення боргу за розписками просив стягнути з відповідача кошти в сумі 257279,46 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Чаленко Н.В. підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві обгрунтувань, та просили стягнути з відповідача [PERSON] кошти за борговими розписками у сумі 257279,46 гривень, пояснюючи це тим, що останній переховувався від позивача, надаючи йому неправдиву інформацію, щодо місця свого проживання, для того, щоб не віддавати позичені кошти. Вказані обставини стосовно вжиття позивачем заходів, пов'язаних із тривалим самостійним розшуком відповідача за необізнаності щодо фактичного місця проживання [PERSON], яке той часто змінював, просили визнати поважними причинами пропуску строку позовної давності та поновити цей строк позивачу. Позов просили задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Куцький А.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, обґрунтовуючи це тим, що [PERSON] дійсно брав у борг у [PERSON] кошти, але усі позичені ним гроші він повернув останньому разом з відсотками у 2008 році в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] В подальшому позивач побиттям та залякуванням примусив відповідача написати чергову розписку про визнання боргу, бо звернення [PERSON] до правоохоронних органів не забезпечили належного захисту прав останнього. Представник відповідача - адвокат Куцький А.В. в судовому засіданні надав письмову заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, які пропущенні позивачем щодо вимог про повернення боргу та у зв'язку з цим у задоволенні позову відмовити повністю, спираючись на правову позицію у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 таким чином можна дійти висновку, що на момент звернення позивача [PERSON] до Жмеринського міськрайонного суду з позовом (26.07.2016 року) загальний трьохрічний строк позовної давності сплив, оскільки початок такого строку слід рахувати з 06.09.2011 року, тобто від визначеного у розписці строку виконання зобов'язання, з цього часу позивач довідався про порушення свого права, а відтак перебіг позовної давності почався саме з цього дня. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в період часу, коли вона перебувала у зареєстрованому шлюбі разом з [PERSON], останній мав борг перед позивачем та для того, щоб розрахуватися з боргом, який становив 20000, чи 22000 доларів США, вони продали фірму та розрахувалися із [PERSON] Зауважила, що до них у приміщення в м.Вінниці, яке вони орендували, приїздив позивач та примусив її чоловіка написати розписку, в якій [PERSON] зобов'язується повернути борг у сумі 10375 доларів США згідно розписок від 2008 та 2009 років, або з ним будуть розбиратися примусово, та останній написав та підписався в даній розписці, так як [PERSON] застосовував фізичну силу, після чого були синці, і вона разом із відповідачем звертались із заявами до міліції та СБУ про вимагання грошей та побиття [PERSON], однак, розслідування належно не здійснювалось. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що після весілля її сестри, батьки продали фірму та будинок, для того, щоб розрахуватися з боргами. Після чого через деякий час вона з батьками переїхали проживати до м.Вінниці, куди приїжджав [PERSON] та вимагав повернути борг, а також застосовував фізичну силу до її батька. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2008 році він разом з [PERSON] приїжджали додому до [PERSON] у м.Жмеринці в районі "Поля Чудес", де в кухні за столом [PERSON] розрахувався з [PERSON], але яку суму боргу він віддав не знає, але гроші віддавав у доларах США. Також вказав, що він сам особисто для себе позичав кошти у [PERSON], але зі своїми боргами він з останнім розрахувався. Від допиту судом решти заявлених свідків відповідач [PERSON] в ході судового розгляду відмовився. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові представлені в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В силу передбаченого ст.545 ЦК України загального правила, на позикодавця, як кредитора, покладається обов'язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким, останній отримав 1000 доларів США (а.с.64), які зобов'язався повернути 18.12.2008 року разом з відсотками та 21.08.2009 року [PERSON] ще позичив у [PERSON] 9375 доларів США (а.с.65), які також зобов'язався повернути протягом трьох місяців 2009 року разом з відсотками. Також згідно розписки від 06.03.2011 року (а.с.66) [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] борг взятий згідно розписок від 18.11.2008 року на суму 1000 доларів США та від 21.08.2009 року на суму 9375 доларів США, тобто загальна сума боргу становить 10375 доларів США, які зобов'язався повернути до 06.09.2011 року. Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обов'язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника). Судом встановлено, що [PERSON] власноручно написав вказані розписки та підписав їх особисто, обставини чого визнані відповідачем. Судом не приймаються до уваги твердження відповідача [PERSON] щодо написання ним боргових розписок під примусом позивача [PERSON], оскільки такі дії передбачають ознаки складу кримінального правопорушення щодо протиправного примушування особи до виконання цивільно-правових зобов'язань, проте таких, що набули законної сили, відповідного обвинувального вироку суду щодо [PERSON] або рішення суду про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, лише якими можуть бути встановлено такі обставини, суду не представлено. Таким чином за обставинами перебування у розпорядженні позивача оригіналів вказаних розписок відповідача, судом визначається наявність грошового зобов'язання [PERSON] щодо повернення [PERSON] 10375 доларів США за договором позики, оскільки ці розписки містять необхідні відомості щодо умов отримання позичальником в борг відповідної суми грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, що визначає належну форму письмового договору позики. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, що є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача та показання свідків щодо повернення грошового боргу позивачу, оскільки [PERSON] не представлено суду визначених положеннями ст.545 ЦК України письмових підтверджень позикодавця [PERSON] про отримання виконання, натомість показаннями свідків підтвердження виконання зобов'язання не допускається. Про аналогічне зазначено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відтак, суд визначає, що наявне грошове зобов'язання відповідача перед позивачем за договором позики на час розгляду справи є невиконаним та простроченим позичальником [PERSON], що визначає підставність позовних вимог [PERSON] щодо належності до повернення йому відповідачем заявленої суми боргу. Разом з тим, суд враховує заяву сторони відповідача щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до вимог ч.3-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що догором позики від 06.03.2011 року за змістом вказаної розписки визначено зобов'язання повернення усієї суми боргу 10375 доларів США в строк до 06.09.2011 року. Отже, перебіг загального строку позовної давності в даному випадку розпочинається з 07.09.2011 року, а закінчується 07.09.2014 року, оскільки інших письмових погоджень сторін щодо його продовження не представлено, а також не повідомлено обставин, що визначали б переривання строку позовної давності. Заявлений предмет спору не належить до виключного переліку правовідносин, до яких позовна давність не застосовується. З огляду на визначений кінцевий строк виконання грошового зобов'язання у письмовій розписці, що весь час перебувала у розпорядженні позивача, останній вільно міг дізнатись про порушення свого права 07.09.2011 року, проте дану позовну заяву подано до суду лише 26.07.2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. Суд не визнає поважними причинами пропуску вказаного строку позивачем з наведених ним підстав здійснення самостійного розшуку відповідача за власної необізнаності про місце проживання останнього після його зміни [PERSON], оскільки можливість пред'явлення такого позову передбачена серед іншого за вибором позивача до суду за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, щодо якого необізнаності позивача не існувало, а відтак вирішення спору не виключалось в порядку заочного розгляду за наслідком виклику відповідача до суду через оголошення у пресі в разі нездобуття відомостей щодо його чинної реєстрації. Також зазначення місця проживання відповідача було можливим у спосіб заявлення відповідної вимоги про забезпечення доказів у спосіб витребування судом такої інформації від повноважного органу, у тому числі до подання власне позовної заяви. Обставини щодо намагання позивача отримати повернення боргу в позасудовому порядку до часу пред'явлення цього позову, про що вказано [PERSON], не мають суттєвого значення до перебігу строку позовної давності, не перериваючи його. З урахуванням наведеного судом визначається, що передбачений ст.257 ЦК України строк позовної давності стосовно повернення оспорюваного боргу сплив, а поважних причин такого пропуску позивачем не наведено, а тому підстав для захисту порушеного відповідачем права позивача суд не має. При цьому суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16, та керується відповідною практикою Європейського суду з прав людини, рішеннями якого визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", п.51; рішення від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", п.570). Таким чином, досліджені судом докази у справі та їх сукупна оцінка визначають підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. З урахуванням постановлення рішення в інтересах відповідача стягненню на його користь з позивача підлягають судові витрати, пов'язані з компенсацією витрат на правову допомогу, за участь адвоката в судових засіданнях загалом понад повних три години, в межах документально підтверджених понесених витрат в сумі 2000 грн. згідно квитанції від 23.11.2016 року (а.с.37). Враховуючи викладене,

Outcome: approved