Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що протягом 21 року перебуває з відповідачем [PERSON] в фактичних шлюбних відносинах. 12.03.2007 р. [PERSON] уклала з відповідачем ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" кредитний договір, який вважає укладеним із свого боку з порушенням його прав як одного з подружжя. Укладаючи договір, відповідач [PERSON] не отримувала згоду свого чоловіка - позивача у справі, хоча кредитні кошти були отримані нею на потреби сім'ї. Просив визнати даний договір недійсним з тих підстав, що в момент його укладання сторонами не було дотримано вимог, встановлених ч.1-3, ч. 5 ст. 203 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що позивач проживають з відповідачкою [PERSON] однією сім'єю, хоча і в незареєстрованому шлюбі, та мають спільну дитину, а тому на них поширюються положення Сімейного кодексу України, і при укладанні кредитного договору одним з подружжя - дружиною, необхідною умовою було отримання згоди чоловіка. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні у зв'язку з його необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог, з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] уклали договір кредиту від 12.03.2007 р. з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", отримавши згідно з цим договором грошові кошти в сумі 220 000 доларів США на ремонт нерухомого майна, строком до 05.03.2017 року (а.с.10-17). Як вбачається з анкети-заяви на отримання кредиту та розписки щодо надання відомостей про склад сім'ї позичальника (а.с.32-34), [PERSON] своїм особистим підписом засвідчила про те, що вона є незаміжньою та до складу її сім'ї входить, крім неї, лише донька [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні представник позивача в обґрунтування заявлених вимог стверджував, що позивач перебуває та на час укладення спірного договору перебував з відповідачем [PERSON] в фактичних шлюбних відносинах. Будь-яких доказів на підтвердження цих доводів суду не надано. Як пояснив представник позивача, факт проживання сторін однією сім'єю в судовому порядку не встановлювався, але сторони мають спільну дитину, батьками якої вони записані в свідоцтві про її народження. Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON], він народився [INFO], його батьками записані [PERSON], [PERSON] (а.с.9). На думку суду, народження у сторін в листопаді 2008 року сина не може підтвердити факту їх перебування у фактичних шлюбних відносинах та спільного проживання на момент укладення кредитного договору в березні 2007 року. Крім того, як на підставу своїх вимог позивач послався на ст. 369 ЦК України та на 65 ч. 2 СК України. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників. Відповідно до ст. 65 ч. 2 СК України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. З огляду на позицію, висловлену в Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, п. 25, положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Таким чином, отримуючи за кредитним договором кредитні кошти, позичальник набуває право власності на них, а не розпоряджається ними. Для визнання угоди недійсною умови та обставини, які є підставою для цього, повинні існувати на момент укладення такого правочину. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, Закон встановив підстави для визнання правочинів недійсними. Оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, підстави для визнання договору недійсним відсутні. Таким чином, суд вважає позов не обґрунтованим і відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed