Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У вересні 2010 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» (далі- Банк), в якому просила визнати недійсним кредитний договір. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 18.09.2010 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 1686-007/08Р, з цільовим призначенням для споживчих цілей, відповідно до якого банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові в тимчасове користування у розмірі 31500 доларів США з оплатою по процентній ставці 12.49 % річних, а позичальник зобовязується щомісяця в термін до 10 числа кожного місця здійснювати погашення заборгованості за кредитом, відсотками і пені у валюті кредиту, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості та повністю повернути банку суму кредиту до 18 вересня 2024 року. Підставами для недійсності кредитного договору позивачем визначено укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, що на думку позивача суперечить вимогам законодавства. Крім того, зазначає, що згідно ч.5 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п.1.10 Положення про порядок видачі банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу передбачено одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції. Зазначає, що отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником. Спірний кредитний договір укладено на умовах надання кредиту в іноземній валюті, тому вказана валютна операція потребує отримання однією із сторін саме індивідуальної ліцензії. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що ніяких порушень законодавства з боку банку не було, а зазначені позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. Твердження позивача, що на кожну окрему кредитну операцію з кредитування Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» приписує отримання нової індивідуальної ліцензії вважає помилковими та невірно трактованим позивачем. Банки та інші фінансові установи, які в установленому порядку отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл [PERSON] банку України на здійснення валютних операцій мають достатні юридичні підстави та законне право щодо укладення кредитних договорів в іноземній валюті. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 18.09.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 1686-007/08Р з цільовим призначенням для споживчих цілей, у розмірі 31500 доларів США з оплатою по процентній ставці 12.49 % річних, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст. 203 Цивільного кодексу України. За приписом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як вбачається з позовної заяви, позивач вимагає визнання недійсним вказаного договору, оскільки використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу суперечить вимогам законодавства. Як вбачається з п. 1.1 кредитного договору N 1686-007/ /08Р від 18.09.2008 року відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті на загальну суму 31500 доларів США. Крім того, як вбачається з вище зазначеного кредитного договору розмір процентів за договором та відповідальності за порушення зобов'язань визначено у іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не сплата нею. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у національній валюті. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Частина 3 зазначеної статті передбачає використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За приписами ст. 35 Закону України "Про [PERSON] банк України" гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовуюється при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Виходячи з вище викладеного, наявність у спірному кредитному договорі положень щодо вираження грошових зобов'язань між позивачем та відповідачем в доларах США суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, так як грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, що у даному випадку місця не має. Стаття 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" передбачає, що документ, який видається [PERSON] банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. У відповідності з приписами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. П. п. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: - надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; - використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Як вбачається з матеріалів справи за кредитним договором N 1686-007/ /08Р від 18.09.2008 року, розмір процентів за договором та відповідальність за порушення зобов'язань визначено у іноземній валюті. Відповідно, виходячи з викладеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Частиною 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", п. 1.10 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу передбачено одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником. Як свідчать матеріали справи спірний кредитний договір укладено сторонами у справі на умовах надання кредиту в іноземній валюті, тому суд дійшов до висновку, що вказана валютна операція потребує отримання однією із сторін індивідуальної ліцензії. Дозвіл N 28-2 від 17.07.2007 року [PERSON] банку України, як доказ наявності у відповідача права на здійснення вказаних вище валютних операцій без індивідуальної ліцензії, суд до уваги не приймає, оскільки згідно п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій виступає генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно, із Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Суд вважає, що наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) не звільняє сторони від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Матеріалами справи не підтверджується наявність у жодної із сторін за кредитним договором N 1686-007/ /08Р від 18.09.2008 року індивідуальної ліцензії. Суд також вважає необхідним отримання позивачем індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України, оскільки за спірним кредитним договором оплата процентів позивачем відповідачу здійснюється в іноземній валюті, тобто, має місце використання валюти на території України як засобу платежу, а використання іноземної валюти на території України як засобу платежу повинно проводитись на підставі отриманої суб'єктами договірних відносин індивідуальної ліцензії /п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"/. Вказана індивідуальна ліцензія у сторін відсутня, внаслідок чого використання долару США як засобу платежу за кредитним договором N 1686-007/ /08Р від 18.09.2008 року суперечить приписам п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Положенню про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Відповідно суд прийшов до висновку що позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору N 1686-007/ /08Р від 18.09.2008 року є правомірними та такими, що ґрунтуються на законі. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] знайшли свої підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

Outcome: approved