Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. У серпні 2019 року [PERSON] через свого представника - адвоката Качмар А.І. звернулась до суду з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" недоплаченого страхового відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 20 000 грн. Позовна заява мотивована тим, що 15.03.2018 року, поблизу с. Озерне Ковельського району Волинської області сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) внаслідок зіткнення автомобіля "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER] Республіка Польща, під керуванням [PERSON] та гужової підводи під керуванням її брата - [PERSON] . У результаті ДТП брат загинув на місці. Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER] Республіка Польща, була застрахована в ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна", позивач 22 травня 2019 року надіслала страховику заяву про виплату страхового відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 40 000 грн. 14 червня 2019 року ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" здійснила виплату страхового відшкодування, проте у меншому розмірі - лише 20 000 грн., покликаючись на зменшення страхового відшкодування на підставі ст. 36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) з урахуванням того, що винуватцем ДТП був визнаний саме візник гужового возу [PERSON] . Позивач вважає, що гужовий транспортний засіб, запряжений конем, не є джерелом підвищеної небезпеки. Отже подію, що мала місце 15.03.2018 року, не можна кваліфікувати як взаємодію двох джерел підвищеної небезпеки, а тому відповідальність за заподіяну шкоду відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України в повному обсязі покладається на водія транспортного засобу "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER] Республіка Польща. Як наслідок - обов`язок виплатити страхове відшкодування несе страхова компанія, де застрахована цивільно-правова відповідальність водія. Принцип поділу страхового відшкодування на кількість винних осіб, закріплений у ст. 36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за вказаних обставин не діє. Окрім того, позивач, на підставі ст. 36.5 Закону, просить стягнути з ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування за період з 14.06.2019 по 23.08.2019 в розмірі подвійної ставки Національного банку України, що сукупно становить 1341,92 грн. Також, на підставі ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" 3% річних за той же період, що становить 116,71 грн. (20 000 х 3 % х 71 день : 365 днів : 100%). Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідачем не поданий відзив на позовну заяву. Рух справи в суді. Позовна заява надійшла до суду 30 серпня 2019 року. 02 вересня 2019 року у справі відкрито провадження, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач - ПАТ"Страхова компанія "ПЗУ Україна" копію позовної заяви та додатків отримало 09.09.2019. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 15 березня 2018 року, близько 20 год. 13 хв., на автодорозі М-07 Київ-Ковель-Ягодин унаслідок зіткнення автомобіля "Опель Вектра", реєстраційний номер [NUMBER] Республіка Польща, під керуванням [PERSON] , та гужового возу, запряженого конем, під керуванням візника [PERSON] сталась ДТП. У результаті ДТП водій автомобіля "Опель Вектра» [PERSON] помер в реанімаційному відділенні, а візник [PERSON] та пасажир возу [PERSON] загинули на місці. За вказаним фактом 16 березня 2018 року було відкрито кримінальне провадження № 12018030000000107 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України. Постановою старшого слідчого СУ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 27 червня 2018 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із смертю винуватця ДТП - візника гужового возу [PERSON] . Зокрема, у постанові зазначено, що, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, водій гужового воза [PERSON] , в темну пору доби, керуючи возом, який не був обладнаний ліхтарями білого та червоно кольору та світлоповертачами білого та червоного кольору, при виїзді на головну дорогу із другорядної, не надав переваги в русі автомобілю марки "Опель Вектора", що рухався по головній дорозі, в результаті чого відбулось зіткнення передньої частини автомобіля та правої частини воза. Цивільно-правова відповідальність водія "Опель Вектора", реєстраційний номер [NUMBER] Республіка Польща, [PERSON] була застрахована у ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 22 травня 2019 року позивач (вона ж - сестра померлого водія гужового возу) у порядку, визначеному статтею 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", подала заяву про виплату страхового відшкодування в розмірі витрат на спорудження надгробного пам`ятника, які складають 40 000 грн. Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що 14 червня 2019 року ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 20 000 грн. Листом від 10 липня 2019 року ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" повідомила представника позивача про мотиви прийнятого рішення щодо зменшення розміру страхової виплати. У листі, зокрема, зазначено, що виплата проводиться у розмірі 50%, оскільки водій гужового возу [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив пункти 7.2, 7.3, 7.7, 7.8, 10.1 Правил дорожнього руху України, що, відповідно до ст. 36.3 Закону, дає право страховій компанії забезпеченого транспортного засобу "Опель Вектра" визначити розмір страхового відшкодування шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість відповідальних водіїв, тобто на два. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Позов підлягає до задоволення. Що стосується розподілу обов`язку відшкодування шкоди. Загальне правило відшкодування шкоди закріплено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Загальні правила відшкодування шкоди діють для володільців джерела підвищеної небезпеки у разі завдання їм шкоди при взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Так, згідно статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Однак, у випадку, коли школа завдана внаслідок взаємодії джерела підвищеної небезпеки та іншого об`єкта, що не відноситься до джерела підвищеної небезпеки, то застосуванню підлягають положення статті 1187 ЦК України, які є спеціальними відносно загального правила. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду незалежно від вини, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Для вибору правової норми, що підлягає застосуванню у цій справі, необхідно визначити, чи відноситься керування гужовим возом діяльністю джерела підвищеної небезпеки. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 1 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Гужовий транспортний засіб, запряжений конем, не відповідає наведеним характеристикам (неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди), тому не є джерелом підвищеної небезпеки. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй ухвалі від 10 листопада 2010 року у справі № 6-8797св10 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.01.2019 у справі № 274/4882/17-ц. Отже, зіткнення автомобіля "Опель Вектра" з гужовим транспортним засобом, запряженим конем, не може бути кваліфіковано як взаємодію двох джерел підвищеної небезпеки, тому обов`язок по відшкодуванню шкоди завданої смертю візника гужового возу покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від його вини відповідно до положень ст. 1187 ЦК України. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана з смертю потерпілого. Таким чином, обов`язок по відшкодуванню шкоди, пов`язаної із смертю водія гужового возу [PERSON] покладається на страховика - ПАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна". Щодо розміру страхової виплати. Відповідно до п.27.4 ст.27 Закону, Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Позивачем [PERSON] виконані вимоги законодавства та надані страховику документи на спорудження пам`ятника вартістю 40 000 грн. Зазначена сума є меншою від максимального розміру відшкодування, тому підлягала виплаті страховою компанією в повному обсязі. Покликання відповідача на п.36.3 ст.36 Закону, як на підставу для виплати страхового відшкодування лише у розмірі 50% від заподіяної шкоди ( 20000 грн.) є безпідставними. За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Тобто, йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована або повинна була бути застрахована. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про страхування", страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Відповідно до п. 1.5 ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин), наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У цьому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у цьому пункті, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. Перелік транспортних засобів, до яких застосовуються коригуючі коефіцієнти та їх розміри, затверджені розпорядженням Державної комісії фінансових послуг від 09 липня 2010 року № 566, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 грудня 2011 року за № 1443/20181, серед яких гужовий транспортний засіб, запряжений конем, відсутній. Відтак, положення пункту 36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" застосуванню у цій справі не підлягають, оскільки цивільно-правова відповідальність візника гужового транспорту [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 20 000 грн. недоплаченого страхового відшкодування. Щодо стягнення пені та 3% річних. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Виплата страхового відшкодування в неповному обсязі мала місце 14.06.2019 року. Позивач заявляє вимогу про стягнення пені до 23.08.2019 року. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, суд вважає необхідним стягнути з відповідача пеню за період з 14.06.2019 року по 23.08.2019 року в розмірі 1341,92 грн. ( з 14.06.2019 по 18.07.2019 подвійна ставка НБУ становила 35, з 19.07.2019 по 23.08.2019 подвійна ставка НБУ становила 34, тому 35х35+36х34=1341,25). Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 979 ЦК України, договір страхування є правовідношенням, в якому страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відтак, таке правовідношення є грошовим зобов`язанням. Позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Стягненню підлягає 116,71 грн. - 3% річних (71 день прострочення х 20 000 х3 % : 365: 100%=116,71). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, позов якої задоволено в повному обсязі, звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача, як з юридичної особи, в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Представником позивача заявлені вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. Позивач передбачав понести витрати в розмірі 15000 грн., фактично поніс 5000 грн., з яких 2500 грн. - за вивчення документів та 2500 грн. за підготовку позову до суду. Згідно до положень ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, співмірність послуг адвоката з ціною позову, ступенем складності справи, час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає, що витрати з оплати правничої допомоги підлягають до стягнення з відповідача в сумі 5 000 грн.

Outcome: approved