Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

До Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов представника департаменту патрульної поліції [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 175 666,04 грн. з [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог представник департаменту патрульної поліції [PERSON] посилається на ту обставину, що 11 грудня 2016 року близько 06 години 40 хвилин інспектор роти 3 батальйону 4 Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП лейтенант поліції [PERSON], керуючи службовим автомобілем Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Сергія Калачевського в м. Кривому Розі в сторону вул. Сурікова, не був достатньо уважний, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та допустив виїзд керованого транспортного засобу за межі проїзної частини, та при виявленні небезпеки для руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості, внаслідок чого допустив наїзд на нерухому перешкоду (дерево). Належний Департаменту патрульної поліції НПУ автомобіль Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Наказом ДПП від 25.05.2016 № 142 о/с [PERSON] призначений на посаду інспектора роти № 3 батальйону 4 УПП в м. Кривому Розі ДПП. Таким чином, оскільки [PERSON] , використовував джерело підвищеної небезпеки - автомобіль Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , останній повинен відшкодувати витрати, для відновлення первинного стану транспортного засобу, пошкодженого в ДТП, тобто витрати на його повний ремонт. 11.12.2016 року відносно [PERSON] було складено протокол серії АП2 № 370820 за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та матеріали справи направлено до суду для прийняття рішення по суті. 19 січня 2017 року постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області по справі № 216/6185/16 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340.00 грн. За фактом скоєного ДТП начальником Департаменту патрульної поліції призначено проведення службового розслідування. Висновком службового розслідування від 13.02.2017 встановлено, що факт дорожньо-транспортної пригоди став можливим у зв`язку з порушенням інспектором роти № 3 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП лейтенантом поліції [PERSON] вимог п. 12.3, 2.3 "б" Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306. За вчинення дисциплінарного проступку, що виразився у порушенні вимог п.п.1, 12 ч.1 ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", п.п 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про Національну поліцію", підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності інспектор роти № 3 батальйону № 4 УПП в м. Кривому Розі ДПП лейтенант поліції [PERSON] у вигляді усного попередження. Згідно висновку експертного дослідження № 19/12.2/79 від 22.09.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого відповідачем автомобіля складає 175666,04 грн. Цю суму, як розмір заподіяної матеріальної шкоди, позивач просить стягнути з відповідача. Правовою підставою позовних вимог ДПП зазначає ст. 19 ЗУ «Про Національну поліцію» та ст. 22, 1166, 1178 ЦК України. В судове засідання представник департаменту патрульної поліції [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з зазначених у позовній заяві підстав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Страх Є.О. в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву обґрунтовуючи тим, що на працівників поліції не поширюється законодавство про повну матеріальну відповідальність. Так, згідно ч. 4 ст. 105 ЗУ "Про національну поліцію" поліція для виконання покладених на неї завдань і повноважень може використовувати службові, у тому числі спеціалізовані транспортні засоби. Статтею 131 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Обов`язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно статей 21, 141 КЗпП належить власнику або уповноваженому ним органу. Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ Кодексу законів про працю України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-ІХ. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладання матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності. Стаття 130 КЗпП містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. У частині першій статті 130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до ст. 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] , виконуючи покладені на нього трудові обов`язки в порушення ст.ст. 18, 19, 23 Закону України "Про національну поліцію" та ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Затвердженого законом України від 22 лютого 2006 № 3460-ІV, не забезпечив неухильного дотримання законодавства України та свого обов`язку берегти та підтримувати в належному стані передані йому в користуванні майно і техніку, допустив знищення (пошкодження) переданого йому для виконання трудових завдань службовий автомобіль Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , чим заподіяв шкоду, а відтак в силу приписів ст.ст. 130-132 КЗпП повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. А тому, в задоволенні позовних вимог позивача просить відмовити в повному об`ємі. Представник Департаменту патрульної поліції [PERSON] надіслав до суду відповідь на відзив, яке обґрунтував тим, що відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Також статтею передбачено, що збитками, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно висновку експертного дослідження № 19/12.2/79 від 22.09.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого відповідачем автомобіля складає 175666,04 грн. Відповідно до п. 10 Пленуму, особи, винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі ст. 1166 ЦК. Таким чином, оскільки [PERSON] , використовував джерело підвищеної небезпеки - автомобіль Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , останній повинен відшкодовувати витрати, для відновлення первинного стану транспортного засобу Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого в ДТП, тобто витрати на його повний ремонт. А тому, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 11 грудня 2016 року близько 06 години 40 хвилин інспектор роти 3 батальйону 4 Управління патрульної поліції в м. Кривому Розі ДПП лейтенант поліції [PERSON], керуючи службовим автомобілем Toyota Prius державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Сергія Калачевського в м. Кривому Розі в сторону вул. Сурікова, не був достатньо уважний, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та допустив виїзд керованого транспортного засобу за межі проїзної частини, та при виявленні небезпеки для руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості, внаслідок чого допустив наїзд на нерухому перешкоду (дерево). 19.01.2017 року постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №142 о/с від 25.05.2016 року [PERSON] призначено інспектором роти № 3батальйону №4 Управління патрульної поліції м. Кривому Розі ДПП. Т.в.о. начальника управління патрульної поліції в м. Кривому Розі був направлений лист до Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру з проханням проведення автотоварознавчого експертного дослідження з метою визначення завданих збитків в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю службового транспорту автомобілів УПП м. Кривого Рогу. Згідно висновку експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України №19/12.2/79, від 22.09.2017 року загальний розмір завданого ДТП збитку складає 175666,04 гривень. Вище переліченні обставини підтвердженні належними та допустимими доказами, вивчені та перевірені судом. Правовою підставою позовних вимог ДПП зазначає ст. 19 ЗУ «Про Національну поліцію» та ст. 22, 1166, 1178 ЦК України, а саме: Відповідно до ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію", у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Норма ст. 22 ЦК України зазначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст.1187 ЦК встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим дійсний характер спірних правовідносин та предмет позову дозволяють суду зробити наступні висновки. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Згідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд відзначає, що позивач дійшов хибного висновку, що на правовідносини, які виникли у цій цивільній справі, Кодекс законів про працю (КЗпП) не поширюється, оскільки правовідносини регулюються спеціальним законом, а саме Законом України «Про Національну поліцію». Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про Національну поліцію», згідно зі ст. 19 «Види відповідальності поліцейських», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Однак, у Законі України «Про Національну поліцію» відсутня норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (КЗпП). Позивач помилкового посилається на ст.22 ЦК України, як правову підставу стягнення збитків, оскільки у цій справі йдеться про відшкодування матеріальної шкоди з працівника, поліцейського. У п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й неотримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Окрім цього, помилковим є посилання на ст.1166 ЦК України, оскільки як встановлено судом, [PERSON] виконував трудові (службові) обов`язки, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб, а отже відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Також спростовуються твердження позивача щодо повної матеріальної відповідальності [PERSON] , оскільки ним не надано до суду доказів на підтвердження обставин, передбачених ст.134 КЗпП України, які є підставою повної матеріальної відповідальності. Доводи відповідача не спростовують факт спричинення завданої внаслідок ДТП прямої дійсної шкоди роботодавцю. Однак матеріальна відповідальність працівника в даному випадку у відповідності до ст. 132 КзпП обмежується розміром середнього місячного заробітку. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з питання стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановляється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Пропуск вказаного ч. 3 ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду є підставою для відмови у позові. Дорожньо-транспортна пригода сталась 11.12.2016 року, протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 370820 складено 11.12.2016 року. А тому річний строк згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду для позивача почав свій відлік з 12.12.2016 року, тобто часу з якого виявлено порушення права позивача. Позовна заява подана позивачем до суду 29.12.2017 року, а тому з урахуванням вищевикладених обставин суд дійшов висновку, що позивач звернувся з позовом з порушенням строку встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, що має наслідком відмови позивачу у судовому захисті. Позивач заяви про поновлення пропущеного строку передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України до суду не надав. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у випадку відмови у задоволенні позову, покладається на позивача.

Outcome: dismissed