Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду, зазначивши , що 6 січня 1996 року помер їх батько [PERSON], який залишив спадкове майно у виді права на земельну частку (пай) в КСП «ім. Богдана Хмельницького» на території Олександрівського району Донецької області. Спадщину померлого прийняла його дружина [PERSON], мати позивачів, яка не оформивши спадщину,померла 10 грудня 2006 року. Після смерті матері, спадщину прийняли позивачі в рівних частках, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 листопада 2012 року. У 2017 році позивачі дізналися, що батько за життя мав право на земельний пай, але помер, не отримавши сертифікат. Позивачі, будучи спадкоємцями померлої матері за законом, прийняли спадок, в тому числі , право на земельний пай, який був отриманий матірю після смерті батька позивачів. Оформити спадщину у виді земельного паю позивачі не можуть через відсутність правовстановлюючого документу . На підставі викладеного позивачі просять визнати за ними право власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON] у виді 1/3 частини земельної частки (паю) КСП «ім. Б.Хмельницького» кожному. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, зазначаючи, що батько, будучи членом КСП «ім.Б.Хмельницького», був внесений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, отже, він отримав право власності на земельний пай КСП, який становить 12,33 умовних гектарів. Рішенням зборів уповноважених членів КСП «ім.Б.Хмельницького» від 18 лютого 2000 року за № 2, батько був виключений зі списків членів КСП на отримання земельного паю. Вказане рішення позивачі та їх представник вважають незаконним та посилаються, що батько - [PERSON] за життя отримав право власності на земельний пай і це підтверджується додатком до державного акту на право колективної власності на землю та архівними довідками про роботу [PERSON] в КСП «ім. Б. Хмельницького». Враховуючи, що дружина померлого прийняла спадщину, бо мешкала разом із ним, але за життя не оформила, то позивачі, прийнявши спадщину матері, успадкували, в тому числі, і право на земельний пай КСП «ім. Б.Хмельницького». Представники \~відповідача -\~Олександрівської \~селищної ради\~Олександрівського району\~Донецької області\~ \~ \~ позов\~не визнали.\~Представник [PERSON]\~ \~ \~посилався,\~що \~батько позивачів\~не мав\~права \~на земельний\~пай,\~бо \~не отримав\~свідоцтво . З огляду на це його дружина не могла успадкувати право на земельний пай та передати його у спадок позивачам. Крім того, представники відповідача [PERSON] та [PERSON] вважають, що позивачі, заявляючи право про визнання за ними право власності на спадок після смерті матері, пропустили строк позовної давності, який має розраховуватися з часу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері , тобто, з 19 листопада 2012 року. Представники просять відмовити відповідачам у звязку із пропущенням строку звернення до суду. Представник відповідача - Олександрівської районної державної адміністрації Донецької області позов визнав, вважає доведеним, що [PERSON] за життя мав право на земельний пай та незаконно був виключений із списку членів КСП до державного акту на землю у звязку зі своєю смертю. Отже, позивачі, прийнявши спадок після смерті матері, мають право і на земельний пай, який мати позивачів успадкувала, прийнявши спадщину після смерті свого чоловіка. Під час розгляду справи був залучений до участі в якості заінтересованої особи рідний брат позивачів - [PERSON] , який звернувся із нотаріально завіреною заявою від 15 листопада 2018 року , що не має наміру приймати спадщину після смерті своєї матері [PERSON]. В судове засідання заінтересована особа не з`явилась, інших заяв не надавала. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка та вивчивши письмові докази, встановив таке. Позивачі [PERSON],[PERSON] та [PERSON] є доньками померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено їх свідоцтвами про народження та реєстрації шлюбу зі зміною прізвищ. а.с. 117-118, 134-137 Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 6 січня 1996 року. а.с. 14 Спадкування права на земельний пай у разі смерті громадян - співвласників колективної власності, зокрема й тих, що не змогли з різних причин отримати сертифікат на право на земельний пай, здійснюється згідно з нормами\~ЦК України. Відповідно до\~ст. 549 ЦК УРСР\~(1963 року, який діяв на час відкриття спадщини) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. В судовому засіданні встановлено, що дружина померлого - [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті чоловіка [PERSON], оскільки була зареєстрована та проживала разом з ним, що підтверджується довідкою Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області від 5 грудня 2017 року № 823 ( а.с. 180), однак свідоцтво про прийняття спадщини за життя не отримала . Вказані обставини також підтверджуються постановою державного нотаріуса Олександрівської державної нотаріальної контори від 22 липня 2018 року ( а.с. 78). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 10 грудня 2006 року. а.с. 15 Згідно \~ст. 548 ЦК УРСР\~(1963 року, який діяв на час відкриття спадщини) та\~ст. 1268 ЦК України,\~не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Отже, [PERSON] прийняла спадщину після свого померлого чоловіка в повному обсязі шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Позивачі, будучи доньками померлої, є її спадкоємцями першої черги. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 28 грудня 2011 року позивачці [PERSON] визначено додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті її матері [PERSON]. За заявами позивачів до державного нотаріуса, спадкоємці 19 листопада 2012 року , дійшовши згоди, отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у виді по 1/3 частині земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вирішуючи спір щодо спадкування земельного паю КСП «ім. Б. Хмельницького», суд виходить з такого. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, \~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~ст. 1218 ЦК України\~,до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05 червня 2003 року,основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності з п.2\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям",\~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно\~Указу Президента України від 10 листопада 1994 року N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката. За змістом ст.ст.\~22,\~23 ЗК України\~(в редакції 1990 року) та\~Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала на цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 7 червня 1995 року КСП «ім. Б. Хмельницького» отримав державний акт на право колективної власності на землю ,серії ДН номер 008, що зареєстрований у книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 8 від 7 червня 1995 року, згідно якого, відповідно до рішення Новоолександрівської сільської ради народних депутатів від 5 червня 1995 року, колективному сільськогосподарському підприємству «ім. Б. Хмельницького» Олександрівського району Донецької області передано у\~\~ колективну власність 3095,9 гектарів землі для товарного виробництва сільськогосподарської продукції (а.с.62-63). [PERSON], як член КСП «ім. Б. Хмельницького», був включений до Додатку № 1\~державного акта на право колективної власності на землю,а саме\~,до списку осіб, які мали право на отримання своєї частки землі під № 189, що підтверджується копією списків громадян - членів колишнього КСП «ім. Б. Хмельницького», доданого до державного акту (а.с.64-65). В подальшому,головою внутрішньогосподарської земельної комісії складено список осіб, які помилково включені до списку на отримання земельної долі при паюванні, що був затверджений рішенням зборів уповноважених членів КСП «ім. Б. Хмельницького» ( прот. № 3 від 9 лютого 2000 року) ( а.с 70). Згідно наданої позивачами довідки в.о. начальника відділу в Олександрівському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 13 червня 2018 року №1194/101-18 ,[PERSON] був включений до переліку громадян членів КСП «ім. Б. Хмельницького» Новоолександрівської сільської ради Олександрівського району Донецької області, але рішенням зборів уповноважених членів КСП від 18 лютого 2000 року був виключений із переліку, як помилково включений на отримання сертифікатів. Отже, сертифікат йому не видавався ( а.с. 73) . Опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] колишній голова КСП «ім. Б. Хмельницького», підтвердив вказані обставини, пояснивши, що [PERSON] дійсно був членом КСП, включений до списку членів КСП до державного акту на землю, але помер до отримання сертифікату. Відтак, вони,діючи за наявними розясненнями, мали виключити померлих із списків членів КСП на отримання сертифікатів. Отже, право на одержання земельної частки (паю) у [PERSON] виникло з 7 червня 1995 року - з моменту передачі КСП «ім. Б. Хмельницького» державного акта про право колективної власності на землю, членом якого він був, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта про право колективної власності. Зазначеним рішенням, затвердженим 9 лютого 2000 року зборами уповноважених членів КСП «ім. Б. Хмельницького», фактично змінений склад осіб, які мають право на земельну частку (пай), однак список членів КСП, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, залишився незмінним, тому вказане рішення не може визнаватись як доказ, що позбавляє [PERSON] права на земельну частку (пай), оскільки воно прийнято після смерті [PERSON] без належного обґрунтування, а також прийнято органом, який не уповноважений вносити зміни до Додатку 1 до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~визначено, що судам потрібно мати на увазі, що ,згідно зі\~статтею 25 ЗК України,\~при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК, у тому числі, й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, позивачі, отримуючи свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON], 19 листопада 2012 року , знали про її право на земельну частку (пай) померлого батька , який також, як і мати, за життя був членом цього ж КСП. Відповідно до частин першої та п'ятої\~статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256 ЦК\~визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. З даним позовом позивачі звернулися до суду\~\~лише у серпні 2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON]( 19 листопада 2012 року) та мали можливість довідатись про порушення свого права. До посилань представника позивачів, які нібито дізналися про порушення своїх прав випадково лише у 2018 році , суд ставиться критично, бо вважає, що на день смерті батька вони були повнолітніми, проживали в Олександрівському районі Донецької області , спілкувалися із матір`ю, а отже, були обізнані щодо членства батька в КСП, та права на отримання земельного паю, як і інших членів КСП, в тому числі,матері, земельну ділянку якої вони успадкували . Під час розгляду справи представниками відповідача - Олександрівської селищної ради заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки суду не надано документів на підтвердження поважності його пропуску . Відповідно до ч.3, 4\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачами строку позовної давності при зверненні до суду.

Outcome: dismissed