Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював і доповнював та в остаточній редакції (том 3, а.с. 19-20) просив усунути йому перешкоди у користуванні домоволодінням [ADDRESS] що належить йому на підставі договору довічного утримання від 04 червня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Нікополської державної нотаріальної контори шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS]; вселити його [PERSON] в житловий будинок [ADDRESS] В обгрунтування позову [PERSON]посилався на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 04 червня 2003 року належить домоволодіння [ADDRESS] Дніпропетровської області. Крім нього у спірному будинку зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON], які перешкоджають йому та його сім'ї користуватися житловим будинком, ключі від будинку, вхідних воріт і надвірних будівель не дають, категорично відмовляються впустити на територію його домоволодіння, у зв'язку з чим він змушений зі своєю сім'єю проживати у квартирі своєї тещі. Він неодноразово пропонував [PERSON] та [PERSON] виселитись з належного йому будинку та знятись з реєстраційного обліку, але вони не реагують на це. У жовтні 2003 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору довічного утримання частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку (том 1, а.с.2-3). Під час розгляду справи [PERSON] помер. Судом у якості правонаступника померлого були залучені до участі у справі [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] неодноразово у судовому засіданні змінювали та уточнювали свої позовні вимоги та у грудні 2012 року остаточно уточнили позовні вимоги (том 2, а.с. 168-170) та просили визнати договір довічного утримання від 04.06.2003 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним у звязку з невиконанням [PERSON] обовязків, які передбачені договором про довічне утримання; визнати договір про довічне утримання від 04.06.2003 року як незаконний та юридично не оформлений відповідно до діючого закону; залишити за [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову зазначили, що 04 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання у якому допущені виправлення, які не завірені круглою мокрою печаткою нотаріуса та не вказано "виправленому вірити", у договорі надруковані слова, які не зрозумілі для особи, яка підписує цей договір. Крім того, договір складений на державній мові, але [PERSON] мала похили й вік, не розуміла української мови та для неї необхідно було зробити переклад на російську мову. У договорі довічного утримання не зазначено число, місяць та рік народження [PERSON], не вказані номера ідентифікаційних кодів сторін, не вказано дієздатність [PERSON], якій на той час було 83 роки. Окрім того, у договорі про довічне утримання підпис [PERSON] є сумнівним. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у заяві, просив задовольнити позов. Проти задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] заперечує, оскільки на його думку, вимоги викладені у позові є безпідставними. Крім того, просив суд у позові [PERSON] та [PERSON] відмовити у зв'язку з тим, що позивачі пропустили строк звернення до суду. [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у заяві, просили задовольнити позов. Проти задоволення вимог [PERSON] заперечують, оскільки вважають, що [PERSON] не є власником спірного житлового будинку. Підтверджують ту обставину, що дійсно замінили замок на вхідних дверях будинку, з тієї причини, що він не є членом їхньої сім'ї та вони не бажають разом з ним проживати в одному будинку. Просять позовні вимоги [PERSON] не задовольняти. Представник Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не з'явився у судове засідання, надав заяву в якій происть суд розглянути справу у його відсутність та на підставі повного, всебічного дослідження матеріалів справи та у відповідності до норм чинного законодавства України, прийняти законне та обгрунтоване рішення (том 3, а.с.82-83). Завідуюча Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Чубенко Ірина Семенівна суду пояснила, що на момент посвідчення договору довічного утримання, вона керувалась відповідно до інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року № 18/5, яка діяла на час укладення договору і ніяких порушень не вчинила, у зв'язку з чим, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] безпідставні. Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що у 1965 році [PERSON] (свекор [PERSON], дідусь [PERSON] та [PERSON]О.) була виділена земельна ділянка [ADDRESS] для будування житлового будинку. У 1970 році спірний житловий будинок був побудований та оформлений на [PERSON]. В 1973 році син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] одружився з [PERSON] після укладення шлюбу прізвище якої стало - [PERSON] ( том 1 а.с.174), яка зі згоди власника житлового будинку [PERSON] 18.09.1975 році була зареєстрована у спірному житловому будинку (том 2 а.с. 47 зі звороту). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей - донька та син [PERSON], який із самого народження зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку. При житті [PERSON] на випадок своєї смерті залишив заповіт від 24.07.1990 року згідно якого, він заповів дружині - [PERSON] житловий будинок № [ADDRESS] (том 1 а.с. 125-127). Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] прийняла спадщину за заповітом на спірний житловий будинок. 04.06.2003 року [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON] (онук), яким передала у власність останнього житловий будинок з надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку площею 0,0591 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] а [PERSON] повинен був довічно утримувати [PERSON] та виконувати обовязки зазначені у договорі. Договір посвідчений Завідуючою Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Чубенко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1-1268 (том 2, а.с. 9). Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тобто на момент укладення договору довічного утримання діяв акт цивільного законодавства ЦК України (1963 року), в подальшому з 01.01.2004 року ЦК України.Тобто правовідносини що виникли між сторонами в частині визнання договору довічного утримання від 04.06.2003 року недійсним повинні регулюватися Кодексом УРСР 1963 року. Відповідно до статті 425 ЦК Української РСР (редакція 1963 року), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров»я (відчужував), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов»язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги, статтею 426 цього Кодексу визначено, що договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений, у договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що договір довічного утримання 04.06.2003 року нотаріально посвідчений та підписаний [PERSON]; згідно п.1 [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй житловий будинок "А", жилою площею 46,1 кв.м., літню кухню "Б", підвал "Б1", вбиральню "В", спорудження 1-4, гараж "Г", що знаходиться [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці 591 кв.м., приватизована земельна ділянка - 0,0591 га. Договір складено у трьох примірниках, з яких один залишається на зберіганні у державній нотаріальній конторі, решта, що мають силу оригінала видаються сторонам. Таким чином, договір відповідає вимогам ст.ст. 44,47,425,426 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року). Також не мають правового значення обставини, щодо визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за законом, оскільки [PERSON] до своєї смерті розпорядилася належним їй житловим будинком та відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року)він не може відноситися до складу спадщини. Однією із підстав недійсності договору довічного утримання від 04.06.2003 року [PERSON] та [PERSON] зазначили неналежне виконання [PERSON] обов'язків по виконанню договору, але як зазначено в п.п.бп.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року "Про практику в справах про визнання угод недійсними", при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що невиконання або не належне виконання угоди (в тому числі і договору довічного утримання), не може бути підставою для визнання її недійсною. Отже, твердження [PERSON] та [PERSON] про неналежне виконання [PERSON] обов'язків за договором довічного утримання не може бути підставою для визнання цього договору недійсним. Доводи [PERSON] та [PERSON] про те, що підпис у договорі про довічне утримання не належить [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки останні від проведення експертизи відмовилися, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. На підставі встановлених фактичних обставин справи, на думку суду [PERSON] та [PERSON] не було пропущено строк позовної давності,оскільки вони є правонаступниками [PERSON], яким позов був пред'явленим ще у 2003 році. Разом з тим, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є недоведеними та не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України (в редакції 2003 року) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України (в редакції 2003 року) та ч. 1 ст. 41 Конституції України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.391 ЦК України ( в редакції 2003 року) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також судом встановлено, що [PERSON] є власником спірного житлового будинку № [ADDRESS], але з 2004 року не проживає там з поважних причин, у зв'язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] чинять йому перешкоди, змінили замки та перешкоджають у його вселенні. На теперішній час [PERSON] зі своєю сім'єю проживає у тещі. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] грубо порушують права [PERSON] у зв'язку з чим, вимоги [PERSON] в частині вселення є законними та обгрунтованими. Однак, разом з тим, право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Виходячи з наведеного, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом із цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права у користуванні житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Однак, такі вимоги [PERSON] не заявляв, свої вимоги не обґрунтовував і доказів належних суду не надавав, а натомість послався на положення ст. 155ЖК України та положення ст. 116 ЖК України. Так, зокрема, [PERSON] відносно відповідачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги про визнання осіб, що за якихось підстав втратили право користування спірною житловою площею заявлено не було. [PERSON] просить [PERSON] та [PERSON] виселити зі спірного житлового будинку та зняти їх з реєстрації в ньому з посиланням на положення ст. 116 ЖК України, яка передбачає виселення наймача, членів його сім'ї або інших осіб, які з ним разом проживають, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі. В п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» від 12 квітня 1995 року з наступними змінами та доповненнями вказано, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б стали підставою достатньою для застосування ст. 116 ЖК України. Зокрема, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 29 липня 2011 року відносноКаліберди Г.С. та листа начальника Нікопольського МВ ГУМВС України в Дніпропетровські області ( том 2, ар. сп. 6,7) не вбачається, що до [PERSON] було застосовано які - небудь заходи попередження чи громадського впливу, а відносно [PERSON] в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, які б стали підставою для застосування ст. 116 ЖК України. Оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна із сторін по справі зобов"язана надавати докази в підтвердження своїх вимог та заперечень на позовні вимоги, а у відповідності до положень ч. 1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до положень ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, визнати посилання [PERSON] обґрунтованими та доказаними в частині усунення перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язання Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку № [ADDRESS] не можна. За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, вселення задовольнити - частково, а у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - відмовити.

Outcome: partial