Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2014 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд розірвати договір № СМ-195 від 08.02.2014 року, укладений між нею, [PERSON], та фізичною особою - підприємцем [PERSON], а також стягнути відповідача на свою користь суму в розмірі вартості заказу за договором - 6 757,00 грн., та 6 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди; призупинити стягнення з [PERSON] поточні платежі за договором по обслуговуванню кредитної картки. На підтвердження своїх вимог позивач вказувала, що 08.02.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір № СМ-195, відповідно до якого вона, як "Замовник" доручила відповідачу, як "Виконавцю", а останній взяв на себе обов'язок організувати роботу по виготовленню та передачі у власність "Замовнику" ПВХ (полівінілхлорид) конструкцій (далі "Вироби") відповідно до умов договору, а вона, як "Замовник", зобов'язалась сплати суму в розмірі 6 757,00 грн. та прийняти готові "Вироби" згідно з умовами договору. Після того представником відповідача було здійснено заміри балкону, однак, як зазначала позивач, не зважаючи на її вимогу, їй не було надано на ознайомлення вказані заміри, не надано інформації щодо того, що входить у вартість договору, кількість склопакетів, бокову шок, наявність балконного даху, а також, які саме будівельні роботи буде проводити "Виконавець". Позивач вказувала, що з її кредитної карти, виданої ПАТ "ПриватБанк" було перераховано на рахунок відповідача кошти в сумі 6 757,00 грн., однак Договору на видачу кредитної картки вона не має, вимога до ПАТ "ПриватБанк" про надання цього договору - не була зареєстрована банком. 30.04.2014 року (в порушення строку, передбаченого п. 3.2 Договору) позивачу, як "Замовнику" було доставлено та встановлено вироблені за Договором "Вироби", однак які не відповідали вимогам зробленого заказу, оскільки нею було виявлено істотні недоліки товару - один з двох склопакетів зовсім не відчинявся, що не відповідало заказу, відсутній балконний дах. Вимога позивачки до відповідача про належне виконання умов договору залишена без задоволення. Позивач вважає, що у зв'язку з тим, що "Замовником", не зважаючи на її вимоги, не надано необхідної, достовірної та своєчасної інформації про "Вироби" (щодо замірів), виготовлено "Вироби" з істотним недоліком, відповідачем фактично введено її в оману щодо умов договору, через нечесну підприємницьку діяльність відповідача (оскільки аналогічні випадки непоодинокі), - порушені її права, як споживача, спричинено матеріальної шкоди - збитки в розмірі заказу - 6 757,00 грн., а також моральної шкоди, оцінену в сумі - 6 000,00 грн., що полягає у наступному. Позивач зазначала, що є людиною похилого віку, страждає на різні вікові захворювання (перенесла інфаркт), потребує постійного амбулаторного лікування; через неправомірні дії відповідача вона зазнала душевних хвилювань, моральних страждань. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про день, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомляв, заперечень, пояснень чи заяв по даній справі на адресу суду не надсилав. Представник третьої особи по справі - ПАТ "ПриватБанк" в судове засідання не прибув. Про день, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомляв, заперечень, пояснень чи заяв по даній справі на адресу суду не надсилав. Відповідно до ст. ст. 169 та 224 ЦПК України суд розглядає справу по суті у відсутність відповідача на підставі наявних по справі доказів та ухвалює заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. 08.02.2014 року між [PERSON] ("Замовник") та фізичною особою - підприємцем [PERSON] ("Виконавець") було укладено договір індивідуальний номер замовлення СМ-195, відповідно до якого "Замовник" доручив "Виконавцю", а останній взяв на себе обов'язок організувати роботу по виготовленню та передачі у власність "Замовнику" ПВХ (полівінілхлорид) конструкцій (далі "Вироби") відповідно до умов договору, "Замовник" зобов'язувався сплати суму в розмірі 6 757,00 грн. та прийняти готові "Вироби" згідно з умовами договору (далі Договір). Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до п. 18, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1995 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15) від 25.05.98 р.) договір побутового замовлення є різновидом договору підряду, тому до нього застосовуються і загальні правила про договір підряду; при вирішенні питання про відповідальність та про наявність і розмір збитків, заподіяних споживачеві у зв'язку з недоліками товару (робіт, послуг), суду належить виходити як із загальних положень Закону, так і зі спеціальних норм законодавства, а також з умов укладеного сторонами договору. Пунктами 1.4 - 1.8 Договору передбачено: загальну площу "Виробу" - 7,14 кв. м.; колір профілю - білий; заповнення - 4-16-4; профіль: ПВХ "Lider"; вид конструкції на технічному проекті зі сторони петель. Як зазначала позивач, їй "Виконавцем" при укладенні Договору (не зважаючи на вимогу) не було надано необхідної, достовірної та своєчасної інформації про "Вироби" (щодо замірів та предмету Договору, кількість "Виробів", характер робіт тощо), що зробило неможливим перевірити ці дані, зробити свідомий вибір. Відповідно до п. 2.1 Договору вартість продукції становить 6 757,00 грн. Також, з пояснень відповідача судом встановлено, що в рахунок виконання "Замовником" за Договором щодо сплати коштів за "Вироби", з кредитної карти позивача, що видана ПАТ "ПриватБанк", на рахунок відповідача було перераховано кошти в сумі розміру заказу - 6 757,00 грн. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що "Виконавець" приступає до виконання своїх обов'язків за договором після виконання "Замовником" обов'язку по сплаті "Виробу". Оскільки "Виконавець" приступив до виконання умов договору, виготовив "Вироби" та надав їх "Замовнику" суд робить висновок про повне фактичне виконання "Замовником" свого обов'язку, передбаченого п. 3.1 Договору. Згідно з п. 3.9 Договору зобов'язання "Виконавця" по даному Договору вважаються виконаними в повному об'ємі після підписання "Замовником" акта прийому-передачі "Виробів". Як встановлено судом з матеріалів справи, такий акт прийому-передачі підписано "Замовником" не було, що свідчить про те, що такий Договір не припинено належним його виконанням, а відповідно до п. 3.12 Договору, він діє до повного його виконання. Також, відповідно до п. 3.2 Договору "Виконавець" взяв на себе обов'язок передати у власність Замовника виготовлені вироби протягом 30 робочих днів з моменту укладення Договору. Вразі, якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація; непрямі вугли; шпроси; тоніровка; арочний гиб і т.п.), строк передачі у власність Замовника виготовлених виробів збільшується до 50 робочих днів. Враховуючи те, що Договір було укладено 08.02.2014 року, а "Вироби" доставлені "Замовнику" лише 30.04.2014 року, суд дійшов висновку про порушення "Виконавцем" умов Договору. Позивач вказувала про наявність істотних недоліків у "Виробі", що виникли з вини "Виконавця" - один з двох склопакетів зовсім не відчинявся, що не відповідало заказу, відсутній балконний дах - були порушені її права, як споживача, спричинено їй моральної та матеріальної шкоди. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Закон України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р. із наступними змінами і доповненнями регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Статтею 6. Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Статтею 6 Закону України "Про захист прав споживачів" забезпечено право споживача на належну якість продукції, а саме: продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію; продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції; вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров'я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативними документами тощо. Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Визначення щодо того, які недоліки слід вважати істотними, дано у п. 12 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Таким чином, суд прийшов до висновку, що недоліки виготовленого та встановленого позивачу відповідачем ПВХ конструкції балкону згідно з Договором слід визнати істотними з огляду на наступне. Так, згідно з висновком, наданим ТОВ "ПластиКом" за результатами аналізу комплектації замовлення, конструкція величиною 1,4 м. в замовленні комплектується Н- з'єднувачем без армуючого профілю; відсутність козирку свідчить про те, що в конструкції не вирішено питання водовідводу зверху виробу; в П-образній конструкції балкону відсутній з'єднуючий профіль, необхідний для з'єднання елементів скління балконної конструкції під кутом 90 градусів. Згідно з Актом обстеження від 01.11.2014 року, складеного за заявою [PERSON] громадськими інспекторами громадської організації "Регіональний народний контроль", встановлено наступні недоліки в метало пластикових ПВХ конструкціях: у зв'язку з неякісним замірюванням були виготовлені балконні рами коротші на 10 см., ніж потрібно; балконна рама не встановлена, оскільки проведені "Виконавцем" заміри не відповідають належним розмірам балкону. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] (представник громадської організації "Регіональний народний контроль"), [PERSON] (інспектор громадської організації "Регіональний народний контроль") у своїх поясненнях підтвердили факт наявності істотних порушень "Виробів". Таким чином, на думку суду, "Виконавцем" було допущено істотні недоліки "Виробів" з його вини, через невірно зроблені заміри, що як взагалі не можуть бути усунені, а також роблять товар суттєво іншим та унеможливлюють його використання за призначенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про розірвання договору № СМ-220 від 04.03.2014 року є обґрунтованими на підставі п. 12 ст. 1, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо умов Договору (п. 7.6), яким передбачено неможливість розірвання вказаного Договору, оскільки відповідно до положень постанови КМУ від 19.03.1994 року № 172, передбачені Договором ПВХ конструкції є речами, що не підлягають обміну та поверненню, - суд не бере їх до уваги з наступних підстав: вказаною постановою КМУ надано перелік товарів саме належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), але ж суд у вищевикладеному дійшов висновку про істотний недолік товару ("Виробу"), що є підставою для розірвання Договору, і що не суперечить вимогам вказаної постанови КМУ. Щодо відшкодування збитків (матеріальної шкоди) суд виходить з наступного. Суд вважає, що збитками, понесеними позивачем у зв'язку з порушенням її прав як споживача слід визнати кошти, сплачені нею відповідачу за договором № СМ-195 від 08.02.2014 року в сумі 6 757,00 грн., що підтверджується відміткою та печаткою відповідача на Договорі. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд керується наступним. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на вищевикладене, підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає, оскільки позивачем не розраховано суму моральної шкоди, не наведено доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між наслідками та неправомірними діями особи, що завдала такої шкоди. Посилання позивача на похилий вік та старчі хвороби (перенесення інсульту), необхідність амбулаторного лікування, - не доводить наявність причинно-наслідкового зв'язку. Щодо позовних вимог про призупинення стягнення з [PERSON] поточних платежі за договором по обслуговуванню кредитної картки, - суд вважає їх безпідставними, необґрунтованими, не підтвердженими доказами (в матеріалах справи відсутній такий договір), а також, слід зазначити, що такі вимоги складають окремий предмет позову та потребують відповідного складу сторін спору, і формування окремих вимог до Банку. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від судового збору звільняються cпоживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Outcome: partial