Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

В лютому 2013р. ПАТ «Платинум Банк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме ? частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 101, розташоване на земельній ділянці площею 1212,0 кв.м., у фактичному користуванні з належними будівлями та спорудами та в цілому складається з: літ.А-1 - цегляний житловий будинок, житловою площею 103, 8 кв.м., літ. Б - навіс, №1-18 - споруди, огорожі, І-замощення, яке належить на праві власності [PERSON] шляхом реалізації з прилюдних торгів в рахунок погашення боргу в сумі 802\~300 грн.82коп., шляхом проведення публічних торгів з продажу предмета іпотеки, за ціною, яка встановлюється на рівні цін, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (з урахуванням уточнених вимог) (а.с. № 2 4т. № 1). По справі 19.04.13р. винесено заочне рішення суду про задоволення позовних вимог (а.с. № 45-46 т. № 1). Ухвалою суду від 10.07.2013р. заочне рішення суду було скасовано (а.с. № 83 т. № 1). Ухвалою суду від 28.11.2013р. провадження по справі було зупинено до розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська позову [PERSON] до ПАТ «Агробанк» про визнання недійсним кредитного договору (а.с. № 114 т. № 1). Ухвалою суду від 25.03.2014р. провадження по справі було відновлено та призначено судове засідання, оскільки суду стало відомо, що ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2014р. позовні вимоги [PERSON] були залишені без розгляду (а.с. № 128 т. № 1). 07.05.2014р. по справі від відповідачки надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «Платинум Банк» про визнання недійсним кредитного договору, який було укладено між [PERSON] та ЗАТ „Агробанк, підписана її представником [PERSON] (а.с. № 141-142 т. № 1). Ухвалою суду від 03.06.15р. по справі була призначена судова-економічна експертиза (а.с. № 161 т. № 1). 02.04.2015р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов висновок експертизи (а.с. № 178, 179-189 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. (справа була передана до її провадження у звязку зі спливом терміну повноважень судді Федоріщева С.С.) від 03.04.2015р. провадження по справі було відновлено та справу було призначено до судового розгляду (а.с. № 209 т. № 1). Останнє уточнення позовних вимог з боку ПАТ „Платинум Банк відбулось 29.04.2015р. Позивач наполягав на зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 1\~706\~959 грн.41коп., зазначаючи при цьому, що це та сама сума заборгованості по її складовим на 07.06.2012р., що і у редакції позову від 27.02.2013р., між тим перерахована по курсу на 21.04.2015р. (а.с. № 1-4, 212-213 т. № 1). В обґрунтування позовних вимог позивач по тексту первісного та уточненого позовів до суду зазначав, що 29.07.2005р. між [PERSON] та ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого став ЗАТ (потім ВАТ, ПАТ) «Хоум [PERSON]», укладено кредитний договір № 166-05/в. На підставі даного договору [PERSON] отримала кредит в сумі 70\~000 доларів США строком з 29.07.2005р. по 28.07.2020р. і сплатою 12 % річних за користування кредитом. 28.03.2011р. між ПАТ «Хоум [PERSON]» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г за всіма кредитними договорами (згідно із додатком №1 до договору), в тому числі і право вимоги за кредитним договором № 166-05/в. 28.03.2011р. У звязку із невиконанням зобовязань за кредитним договором, заборгованість позичальника перед банком станом на 07.06.2012р. становить 1 706\~959 грн.41коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 52 158,34 доларів США, що еквівалентно станом на 21.04.2015р. за курсом НБУ (2225,4387 грн. за 100 дол. США) - 1 160\~751 грн. 88 коп., сума заборгованості за відсотками - 11 273,56 доларів США, що еквівалентно 250\~ 886 грн.17коп., сума заборгованості за комісією - 15\~643 грн.85коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 17.06.2011р. по 07.06.2012р. - 279\~677 грн. 51коп. (а.с. № 212 213 т. № 1). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем та первісним кредитором укладено іпотечний договір № 166-05/В/1 від 29.07.2005р., право вимоги за яким також відступлено ПАТ «Платинум Банк» на підставі договору від 28.03.2011р. Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є ? частина домоволодіння № 101, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, на земельній ділянці площею 1212 кв.м., разом з усіма його приналежними будівлями, яке належить позичальнику на праві власності. Отже, посилаючись на ст.ст. 526, 527, 530, 577, 610, 611, 625, 629, 640, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 33, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», просив позов задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за кредитним звернути стягнення на частину домоволодіння. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 06.03.2015р. - а.с. № 3 т. № 2) в судове засідання не зявився, про дати та час слухання справи повідомлявся належним. Суду поштою надсилав заяви від 19.06.2015р., 19.08.2015р., 30.09.2015р. та 17.11.2015р., в яких просив розглянути справу за його відсутності (а.с. № 235, 240 т. № 1, а.с. № 2, 17 т. № 2). Відповідачка [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, 07.05.2014р. подала зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору № 166-05/в від 29.07.2005р., укладеного нею із ЗАТ «Агробанк», в обґрунтування якого вказала, що кредитний договір є договором про надання банком фінансової послуги - споживчого кредиту, тому правовідносини регулюються ЦК України, Законами України «Про банки та банківську діяльність», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". В порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ані перед укладенням договору, ані протягом його дії, банк не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, зокрема, щодо форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки; орієнтовна сукупна вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням; наприклад, таких, як: адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення й т.д.); строк, на який кредит може бути отриманий; варіанти повернення кредиту і його умови, необхідність здійснення оцінки майна й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію позитивні й негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Всупереч ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», вона не отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит), що мала забезпечити можливість його свідомого і правильного вибору. Всупереч п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якого договір, повинен містити права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, кредитний договір не містить положень щодо відповідальності сторін. Відповідачка вважає, що кредитний договір, який був укладений з використанням нечесної підприємницької діяльності, тому є недійсними на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідачка вважала, що обумовлені кредитним договором відсотки не відповідають вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Банк фактично збільшив зобовязання за кредитним договором в процесі його виконання позичальником, тому й заборгованість за договором є більшою, аніж повинна бути. З цього питання просила провести судово-економічну експертизу. Посилаючись на норми ст.ст. 215, 628 ЦК України, ст.ст. 6. 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», просила зустрічний позов задовольнити, відмовити банку у задоволенні його вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач надав заперечення на зустрічний позов (а.с. № 148 150 т. № 1), в яких відзначив, що вважає безпідставними посилання відповідачки на те, що банком не було повідомлено про всі умови кредитування та отримання кредиту під час укладення кредитного договору. Відповідачка невірно посилається на Постанову НБУ № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дана Постанова прийнята 10.05.2007р., а оскаржуваний кредитний договір укладено 29.07.2005р., тобто раніше даної постанови, а у нормі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003р., яка діяла на момент укладення, відсутні вимоги щодо обов'язкового надання кредиторами інформації позичальникам про умови кредитування. Крім того, банк відзначив, що [PERSON] пропущено трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України), перебіг якого почався з моменту укладення кредитного договору 29.07.2005р., тобто більше ніж 8 (вісім) років тому, що є підставою відмови у позові. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 258, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 27, 60, 179, 213 ЦПК України просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідачка [PERSON] в судові засідання, призначені після відновлення провадження по справі на 18.06.2015р., 15.09.2015р. та 13.10.2015р. та 24.11.2015р. не зявилася, про дату та час слухання справи кожного разу була повідомлена належним чином за адресою, яку зазначив позивач по тексту позову, а також за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 36, 228 т. № 1 та а.с. № 9 т. № 2). Крім того, адреса: м. Дніпропетровськ, вул. Гавриленко, б. 4а, кв. 29 була вказана самою відповідачкою по тексту зустрічної позовної заяви до суду від 07.05.2014р. (а.с. № 141-142 т. № 1). Згідно відміток на конвертах, що повернулися до суду, вони не вручені у зв'язку із «закінченням терміну зберігання» або „адресат не розшукан (а.с. № 229, 231, 239 т. № 1, а.с. № 6, 7, 16 т. № 2). Крім того, відповідачка [PERSON] про судове засідання 24.11.2015р. повідомлялася згідно вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом розміщення оголошення у газеті „Урядовий курєр за 04.11.2015р. (а.с. № 12, 13, 39 т. № 2). Згідно з телефонограмою, яка прийнята судом 03.06.2015р. представник відповідачки за основним позовом [PERSON] не є більше представником [PERSON], тому судові повістки представнику [PERSON] не направлялися (а.с. № 232 т. № 1). За таких обставин, суд розглянув справу за відсутністю сторін по справі та без фіксації судового процесу технічними засобами на підставі ст. 169 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України. З урахуванням предявлення відповідачкою зустрічного позову 07.05.2014р. суд робить висновок про невизнання нею позовних вимог, заявлених ПАТ „Платинум Банк до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки, цій позиції буде надана правова оцінка при вирішенні спору по суті, отже позиція відповідачки буде врахована і у суду є підставі для винесення по справі рішення на загальних засадах ЦПК України. З урахуванням неодноразової неявки [PERSON] до суду (відповідачки за основним позовом та позивачки за зустрічними), та враховуючи взаємоповязаність основного та зустрічного позовів, які були обєднані окремою ухвалою під головуванням судді Федоріщева С.С. від 07.05.2014р. (а.с. № 145 т. № 1), суд вважає за можливе одночасно розглянути обидва позови, не застосовуючи при цьому наслідки неявки [PERSON] до суду, як позивачки за зустрічними позовом. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що основний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.07.2005р. між [PERSON] та ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого став ЗАТ (потім ВАТ, ПАТ) «Хоум [PERSON]», укладено кредитний договір № 166-05/в, на підставі якого [PERSON] отримала кредит в сумі 70 000 доларів США строком з 29.07.2005р. по 28.07.2020р. зі сплатою 12 % річних за користування кредитом (а.с. № 6, 7). Відповідно до п. 4.2. кредитного договору позичальник зобов'язався, починаючи з місяця, наступного за датою видачі кредиту, щомісячно в період з 1 по 16 число вносити грошові кошти в сумі 389 дол. США для погашення заборгованості за кредитом; грошові кошти в сумі достатній для погашення заборгованості по нарахованій комісії; грошові кошти в сумі достатній для погашення заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитом в попередньому календарному місяці. Згідно із п. 4.4 кредитного договору за порушення строків повернення заборгованості по кредиту та/чи відсотків за його використовування, позичальник зобов'язався сплачувати пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених грошових зобов'язань, розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між відповідачем та ЗАТ «Агробанк» укладено іпотечний договір № 166-05/В/1 від 29.07.2005р. (а.с. № 8 - 9 т. № 1). Предметом іпотеки є ? частина домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тихвінська, буд. 101, розташованого на земельній ділянці площею 1212 кв.м., у фактичному користуванні з належними будівлями, загальною вартістю 381 591 грн., що належить [PERSON] згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.07.2005р. (а.с. № 10 т. № 1). За умовами п.п. 1.2., 1.5. іпотечного договору право власності іпотекодавця буде набуте у майбутньому після державної реєстрації договору купівлі-продажу. 28.03.2011р. між ПАТ «Хоум [PERSON]» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г за всіма кредитними договорами (згідно із додатком №1 до договору), у т.ч. і право вимоги за кредитним договором № 166-05/в. 29.07.2005р. (а.с. № 11-12 № 1). Того ж дня між ПАТ «Хоум [PERSON]» та ПАТ «Платинум Банк» укладено договір права вимоги за іпотечними договорами № 20110328/1-Г, за яким також відступлено ПАТ «Платинум Банк» вимогу за іпотечним договором № 166-05/В/1 від 29.07.2005р. (а.с. № 13 15 т. № 1). В уточненій позовній заяві від 29.04.2015р. зазначено, що у звязку із невиконанням зобовязань за кредитним договором, заборгованість [PERSON] перед банком станом на 21.04.2015р. становить 1 706 959 грн.41коп., з яких: сума заборгованості за кредитом - 52 158,34 доларів США, що еквівалентно станом на 21.04.2015р. за курсом НБУ (2225,4387 грн. за 100 дол. США) - 1 160 751грн. 88 коп., сума заборгованості за відсотками - 11 273,56 доларів США, що еквівалентно 250 886 грн.17коп., сума заборгованості за комісією - 15 643грн.85коп., пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 17.06.2011р. по 07.06.2012р. - 279 677 грн.51коп., що підтверджено банком розрахунком заборгованості (а.с. № 2-4, 20-21, 212-213, 214 т.№ 1). Сторонами у справі не заперечується наявність боргу як такого, між тим спірною залишається сума заборгованості, яку позивач просить положити в основу розрахунку заборгованості при вимозі про звернення стягнення на предмет іпотеки. Для зясування питань, що потребують спеціальних пізнань, судом 03.06.2014р. була призначена економічна експертиза, висновок №214/36 надійшов 02.04.2015р. (а.с. № 179-189 т. № 1). Так, дійсно з урахуванням висновку судової економічної експертизи №214/36 від 30.03.2015р. суд суму пені буде зазначати, як 9\~901грн.08коп.,оскільки саме ця сума відповідає строку позовної давності щодо кожного окремого платежу (п.п.7, 8 висновку експертизи). У п. 5 висновку експертизи зазначено, що документально не підтверджується нарахування заборгованості по кредитному договору № 166-05/в. 29.07.2005р. за даними бухгалтерського обліку банку станом на 07.06.2012р. у сумі 802\~300грн.82коп. Поряд з цим, пункт 6 висновку експертизи дає суду можливість визначити суму заборгованості за кредитним договором. Так, в цьому пункті зазначено, що заборгованість [PERSON] станом на 07.06.2012р. за умови, якщо погашення платежів нею не здійснювалося у період з 28.03.2011р. по 07.06.2012р., могла б встановити 62\~780, 28 доларів США та 34 632грн. 07коп., в тому числі по кредиту 52\~158, 34 доларів США, в тому числі прострочені платежі -14\~056 доларів США; по відсотках 10\~621, 94 доларів США, в тому числі прострочені платежі 10\~245, 71 доларі США; по щомісячній комісії 24\~730грн. 99коп.; по пені 9\~901грн. 08 коп. Ці дві дати 28.03.2011р. по 07.06.2012р., експертом окремо зазначаються, оскільки вони вказують на дату відступленої вимоги банку (а.с. №11-15 т. № 1) та на дату розрахунку заборгованості перед предявленням позову 27.02.2013р. (а.с. № 1-4 т. № 1) Суд, з урахуванням інших доказів по справі, оцінюючи їх за принципами, встановленими ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України, робить висновок, що погашення платежів [PERSON] не здійснювалося у період з 28.03.2011р. по 07.06.2012р. Так, по-перше, і в позовній заяві до суду від 27.02.2013р. і в позовній заяві уточненій від 29.04.2015р. банк робить розрахунок заборгованості саме станом на 07.06.2012р., зазначаючи при цьому, що заборгованість за тілом кредиту є незмінною та становить 52\~158, 34 доларів США (а.с. № 1-4, 212-213 т. № 1). По-друге, направляючи [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту 29.05.2012р. банк заборгованість за тілом кредиту також вказує як 52\~158, 34 доларів США (а.с. № 16, 17 т. № 1). При висновку про відсутність погашення платежів з боку [PERSON] у період з 28.03.2011р. по 07.06.2012р., суд також приймає до уваги, що експертом при проведенні експертизи було запропоновано [PERSON] надати експерту квитанції, чеки, тощо, які підтверджують сплату грошових коштів на виконання кредитного договору по теперішній час (а.с. № 165-166 т. № 1), між тим відповідачка та її представник це не зробили, 01.12.2014р. до суду надійшла заява, з якої вбачається, що [PERSON] не може найти таких квитанцій (а.с. № 176 т. № 1). Приймаючи за основу висновок експертизи, суд також не залишає без уваги той факт, що на вимогу суду від 13.10.2015р. позивач надав документи, які б підтверджували наявність заборгованості (нарахування такої заборгованості) даними бухгалтерського обліку банку позичальника [PERSON] станом на 07.06.2012р. (див. п.3 та п. 5 висновку експертизи (а.с. № 188-189 т. № 1). Такі документи від банку надійшли до суду поштою 17.11.2015р. (а.с. № 17-38 т. № 2). Оцінюючи всі надані сторонами докази у їх сукупності за правилами ст. ст. 10, 11, 212 ЦПК України, суд вважає, що банк довів, що [PERSON] погашення платежів у період з 28.03.2011р. по 07.06.2012р. не здійснювала. Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] на кредитним договором № 166-05/В від 29.07.2005р. станом на 07.06.2012р. становить: 62\~780, 28 доларів США та 34 632грн. 07коп., в тому числі по кредиту 52\~158, 34 доларів США; по відсотках 10\~621, 94 доларів США; по щомісячній комісії 24\~730грн. 99коп.; по пені 9\~901грн. 08 коп. Між тим, приймаючи до уваги намагання позивача стягнути суму заборгованості за кредитним договором за курсом НБУ на 21.04.2015р. (уточнена позовна заява а.с. № 212-213 т. № 1), оскільки він з 07.06.2012р. суттєво змінився, та приймаючи до уваги вимоги абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», вважає за можливе зробити розрахунок заборгованості по курсу гривні до долару США на день винесення рішення суду. Згідно повідомлення НБУ станом на 24.11.2015р. 100 доларів США дорівнюють 2398грн. 45коп. (а.с. № 40-41 т. № 2). Отже, загальна сума заборгованості [PERSON] на кредитним договором № 166-05/В від 29.07.2005р. станом на 07.06.2012р. по курсу НБУ на 24.11.2015р. становить: 62\~780, 28 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1\~505\~753грн. 60коп.) та 34 632грн. 07коп., в тому числі по кредиту 52\~158, 34 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1\~250 991грн. 71коп.); по відсотках 10\~621, 94 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 254 761грн. 92коп.); по щомісячній комісії 24\~730грн. 99коп.; по пені 9\~901грн. 08 коп. Відповідно до п. 5.1. кредитного договору, кредитор набуває право вимагати від позичальника погашення кредиту достроково у разі невиконання або неналежного виконання умов кредитного договору. Крім того, відповідно до п. 9.2. кредитного договору у разі невиконання позичальником грошових зобов'язань по сплаті відсотків відповідно до умов цього договору, зі спливом 60 днів з дати винесення заборгованості позичальником по сплаті процентів на рахунки простроченої заборгованості, термін повернення заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав та позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня сплатити кредит, відсотки за фактичний час використання кредиту, пеню. Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Але взяті на себе зобов'язання за вказаними кредитним договором позичальник не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні Кредитними договорами терміни. Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003р. іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 Закону «Про іпотеку», якою встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Правовідносини з приводу відступлення права вимоги регулюються Главою 73 «Факторинг» ЦК України, оскільки відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно із ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Згідно з ч. 2 ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому доказів того, що передання права грошової вимоги мало місце, тобто надати копію договору факторингу. Якщо фактор не виконає цієї вимоги, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним з а основним договором. З матеріалів справи вбачається, що після передачі права вимоги новому кредитору (28.03.2011р.) [PERSON] продовжувала виконувати зобов?язання та перераховувала кошти на розрахунковий рахунок нового кредитору. Тому вважається такою, що вона визнала свої зобовязання перед новим кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. На виконання вказаної норми банком 29.05.2012р., було направлено іпотекодавцю попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов'язання за кредитним договором, однак вимога позивача залишилася без задоволення (а.с. № 16-17 т. № 1). Суд зазначає, що згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідачкою не надано суду жодного доказу погашення заборгованість по кредитному договору (навіть у зустрічній позовній заяві представник [PERSON] не зазначав, що банком не враховані якісь окремі платежі позивачки за зустрічним позовом, і той же представник на вимогу експерта надати такі квитанції відповів, що їх [PERSON] не може знайти а.с. № 141-142, 176 т. № 1), суд вважає, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню. Як зазначено вище, судом визначена інша сума, в рахунок погашення якої, суд звертає стягнення на буд. № 11 по вул. Тихвінській в м. Дніпропетровськ, розташований на земельній ділянці розміром 1212 кв.м. В п. 41 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. При вирішенні даного спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, на виконання вимог п. 41 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5, з метою встановлення співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, судом було визначено, що сума заборгованості за кредитним договором станом на 07.06.2012р. по курсу НБУ на 24.11.2015р. становить 62\~780, 28 доларів США (що за курсом НБУ дорівнює 1\~505\~753грн. 60коп.) та 34 632грн. 07коп. (складові цієї суми зазначені вище). Розмір вартості предмету іпотеки, погоджений позивачем та відповідачкою, в укладеному між ними договорі іпотеки 29.07.2005р. становить 381\~591 грн. (а.с. № 8-9 т. №1 ). З огляду на це, суд вважає, що заявлені позовні вимоги ПАТ «Платинум Банк» є співмірними, доведеними та обґрунтованими. Відповідно до п. 42 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. №5, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Отже, враховуючи вищезазначене, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором та договором іпотеки, приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення даних договорів в належній формі, встановлено невиконання [PERSON], як позичальником, на відміну від кредитора, своїх зобов'язань за кредитним договором, а також встановлена наявність у позивача права звернути стягнення в такому випадку на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, зважаючи на вимоги ст. 16 ЦК України та ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають частковому задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги частково в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приймає до уваги, що положення Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів у іноземній валюті від 03.06.2014р. № 1304-VII (зі змінами від 16.07.2015р.) застосовуються за певних умов тільки на стадії виконання судового рішення. Щодо позовних вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 166-05/в від 29.07.2005р., укладеного із ЗАТ «Агробанк», суд приходить до висновку, що в задоволенні цих вимог зустрічного позову слід відмовити. Так, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] посилається, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав інформації про форму кредитування з описом відмінностей між зобов'язаннями споживача, тип процентної ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення кредитного договору, строк отримання кредиту, варіанти його повернення, необхідність здійснення оцінки майна, податковий режим сплати відсотків і державні субсидії. Всупереч ст. 15 Закону вона не отримала доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит), що мало забезпечити можливість її свідомого і правильного вибору. Всупереч п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір не містить положень щодо прав та обов'язків, відповідальності сторін. Крім того, кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, тому є недійсними на підставі ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд приходить до висновку, що [PERSON] безпідставно посилається у зустрічному позові на невідповідність кредитного договору вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", оскільки дана постанова не була чинною на час підписання договору. Норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі не було на момент підписання договору (29.07.2005р.). Дана норма набрала чинності з 13.01.2006р. у звязку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005р. № 3161-IV. Поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка на момент укладення спірного кредитного договору не діяла. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) (в редакції на момент укладення договору - від 11.06.2003р.) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції до 13.01.2006р.) споживачі під час придбання, замовлення або використання товарів (робіт, послуг) для задоволення своїх побутових потреб мають право, зокрема, на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товари (роботи, послуги), їх кількість, якість, асортимент, а також про їх виробника (виконавця, продавця). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із кредитного договору, в ньому передбачені і умови і форма кредитування (долари США), умови забезпечення кредиту (договір застави № 166-05/в/1 від 29.07.2005р.), розмір процентної ставки (12%), комісія за надання кредиту та розрахункове обслуговування (0,5 та 0,2), строк отримання кредиту (до 28.07.2020р.), права та обовязки сторін, варіанти внесення коштів, строки та варіанти погашення заборгованості та договірного списання боргу (розділи 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7), відповідальність сторін (розділи 8, 9). [PERSON] 12.07.2005р. підписано заяву-анкету на видачу кредиту, в якій вона вказала свої данні, необхідні для отримання кредиту та своїм підписом засвідчила те, що вона підтверджує, що ознайомилась з тарифами банку та правилами користування БПК і згодна їх виконувати. Усі питання, пов'язані зі сплатою податків з одержуваних сум, зобов'язана вирішувати згідно з чинним законодавством. Із змістом Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах ознайомлена. Вимоги цієї інструкції є обов'язкові. Отже, позивачу було повідомлено необхідну та достовірну інформацію про кредит, що мало забезпечити її свідомий і правильний вибір (а.с. № 151 т. № 1).. Факт підписання [PERSON] кредитного договору та подальше його виконання протягом певного часу також свідчить про згоду останньої з його умовами. Отже, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином. Як вбачається з матеріалів справі, та не заперечується сторонами, кредитний договір був підписаний ними без заперечень. Отже, вважається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Крім того, [PERSON] в своєму позові посилається на подорожчанням кредиту, як на підставу визнання кредитного договору недійсним в цілому. Як зазначено експертом в п. 4 висновків, відсотки за кредитним договором були штучно збільшені на 1,39% чи 1,67% у високосний рік, що призвело до фактичного завищення нарахування відсотків на суму 913,94 доларів США за весь період кредитування з 29.07.2005р. по 28.07.2020р. (а.с. № 188 т. № 1). Проте, з висновками [PERSON] про те, що це спричиняє переплату з боку позичальника, яка була необумовлена умовами кредитного договору від 29.07.2005р., погодитися не можна, оскільки п. 1.5. кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує щомісячно банку комісію за розрахункове обслуговування кредиту в розмірі 0, 2 % від суми кредиту, а п. 3.4. договору встановив, що відсотки за користування кредитом будуть нараховані не рідше 1 разу на місяць, у валюті кредиту на суму непогашеної заборгованості по кредиту по методу факт/360, при цьому враховується перший та не враховується останній день користування кредитом (а.с. № 6-7 т. № 1). Отже, нарахування [PERSON] комісії 0,2 % та нарахування відсотків на суму непогашеної заборгованості по кредиту по методу факт/360 передбачено умовами кредитного договору. Слід зазначити, що п. 3 висновків експерта містить данні по те, що таке штучне збільшення відсотків на 1,39% чи 1,67% у високосний рік стало можливим саме завдяки нарахуванню комісії у розмірі 0,2% та нарахуванню відсотків на суму непогашеної заборгованості по кредиту по методу факт/360, на які погодилась [PERSON] при укладенні кредитного договору. Посилання [PERSON] у зустрічному позові на те, що нарахування комісії заборонено Постановою правління НБУ № 168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не може бути прийнято до уваги, оскільки ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003р. (яка діяла на день укладення кредитного договору 29.07.2005р.) не містила заборон щодо нарахування комісії. Також, відповідно до роз'яснень НБУ №12-211/12-107 від 10.01.1997р. щодо врахування кількості днів при нарахуванні відсотків, нарахування відсотків за кредитними та депозитними угодами між резидентами і нерезидентами здійснюється на підставі 360 або 365 - денному році, календарної або умовної кількості днів на місяць, що і передбачено сторонами в угоді. Крім того, відповідно до п. 1.22 Постанови правління НБУ «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» від 18.06.2003р. № 255, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.07.2003р. за № 583/7904, обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод «факт/факт» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод «факт/360» - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод «30/360» - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30. В кредитному договорі застосований метод «факт/360». Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані в кредитному договору або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Між тим, цієї постанови НБУ станом на 29.07.2005р. не існувало. Крім того, відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд приймає до уваги роз'яснення, викладені у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, де зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. А як зазначено вище, на момент вчинення правочину сторонами були додержані вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 18.11.2003р. (яка діяла на день укладення кредитного договору 29.07.2005р.). Відповідно до змісту кредитного договору, сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства, діючого станом на 29.07.2005р. Підписанням договору сторони висловили свою згоду визначенням порядку оплати за кредит, встановленого у договорі, розміру відсотків, комісії, нарахуванню відсотків по методу факт/360 (а не іншому), що відповідає їх волевиявленню. При укладенні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, а тому позивач визначив розмір відсотків за користування кредитними коштами, встановлення 360 днів (як бази для нарахування процентів), що не суперечить вимогам чинного законодавства. Отже, ЗАТ „Агробанк дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується висновком експерта. За таких обставин доводи [PERSON] про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 215, 628 ЦК України та ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає необґрунтованими, а зустрічний позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню. Суд не обговорює питання строків позовної давності при подачі зустрічного позову [PERSON], оскільки прийшов до висновку про необґрунтованість зустрічного позову, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Враховуючи, що позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, проте не дивлячись на те, що розмір суми в межах якої звернуто стягнення, зменшено судом, то суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь банку судовий збір в розмірі 3441грн. (максимальний розмір судового збору у 2013р.) ( а.с. № 1 т. № 1). Враховуючи, що банк 29.04.2015р. уточнив позовні вимоги, проте недоплатив судовий збір у розмірі 213грн. (до 3654 грн. - максимальний розмір судового збору у 2014р.) та приймаючи до уваги, що позовні вимоги банку задоволено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 213грн. Враховуючи, що позивачка за зустрічним позовом при його подачі була звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що в задоволені її позову було відмовлено, то суд вважає за можливе віднести судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом на рахунок держави. Приймаючи до уваги, що банком були понесені витрати, повязані з розглядом сплати розміщення оголошення про виклик відповідачки та згідно платіжного доручення від 29.10.2015р. сплачено 630 грн. (а.с. № 20 т. № 2), то ці витрати також підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачки. Таким чином, загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачки на користь банку становить 4071грн. (3441грн. + 630грн. = 4071грн.) На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial