Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивачка 16.11.2018 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Державного казначейства України в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Одеської місцевої прокуратури №3, Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області про стягнення грошової компенсації майнової та немайнової шкоди спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 25.03.2013 року СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості відносно позивачки - [PERSON] за ч.1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження № 12013170500001901. 27.04.2013 року позивачку було повідомлено про підозру за ознаками ч.1 ст. 366 КК України. 09.07.2013 року та 17.07.2013 року позивачка повідомлялася про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. 02.12.2013 року по кримінальному провадженню було складено обвинувальний акт, який був направлений до розгляду по суті до Малиновського районного суду м. Одеси. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року (справа № 522/25229/13-к) позивачка була виправдана, у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2015 р. апеляційну скаргу прокурора - було залишено без задоволення, вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 09.11.2016 року касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволенню ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2015 р. та вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року, залишено без змін. Позивачка зазначає, що незаконними діями відповідачів їй спричинена матеріальна шкода, яка полягає в понесенні нею витрат на послуги адвоката в розмірі 78000 грн., та понесенні витрат на проїзд в розмірі: 1895 грн. 84 коп., а загалом 79895,84 грн. Крім того, позивачка зазначає, що вказаними діями відповідачів їй спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює 156366 грн., виходячи з періоду перебування під слідством з 27.04.2013 року по 09.11.2016 року (42 повних місяця) та виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 2018 році в сумі 3723 грн. (42 * [NUMBER] ). Ухвалою суду від 20.11.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк на усунення недоліків в позовній заяві. 23.11.2018 року позивачкою усунуто недоліки, на які було звернуто увагу в ухвалі суду. У зв`язку з усуненням недоліків позову, ухвалою суду від 28.11.2018 року по справі відкрито провадження та встановлено порядок загального позовного провадження для розгляду даної справи, призначено підготовче судове засідання на 21.02.2019 року. 13.12.2018 року від Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що такого державного органу як Державне казначейство України в Одеській області, що зазначено позивачем в позовній заяві, не існує, натомість відповідним органом є Головне управління Державного казначейства України в Одеській області. Крім того, Головне управління Державного казначейства України в Одеській області є окремою юридичною особою, не уособлює собою Державний бюджет України та не несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств чи державних органів, а вимоги позивача про списання в безспірному порядку на її користь коштів з єдиного казначейського рахунку є неправомірними. Також, відповідач зазначає, що позивачка, помилково обраховує строк знаходження під слідством, який фактично закінчився в день ухвалення виправдального вироку Малиновським районним судом м. Одеси 25.06.2015 року, а отже всі обмеження, пов`язані з притягненням позивачки до кримінальної відповідальності припинилися з цієї дати, так і не обґрунтувала належним чином, як суму мінімальної заробітної плати, яка повинна враховуватися в даному випадку, так і сам факт спричинення їй моральної шкоди. 11.01.2019 року прокуратурою Одеської області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю, посилаючись на те, що позивачка не довела спричинення їй моральної шкоди через кримінальне переслідування, так як не довела, що саме з цим пов`язане її звільнення та погіршення стану здоров`я. Також, позивачка не надала належних доказів спричинення їй матеріальної шкоди, так як надані суду докази у вигляді чеків на підтвердження транспортних витрат [PERSON] не підтверджують зв`язок понесених витрат та необхідності явки до суду у зв`язку з кримінальним переслідуванням., а витрати на оплату послуг адвоката взагалі нічим не підтверджені. 21.02.2019 року у підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 09.04.2019 року. 09.04.2019 року у підготовчому судовому засіданні протокольною ухвалою виключено з кола відповідачів Приморський ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області та залучено у якості третьої особи Головне управління Національної поліції в Одеській області, відкладено розгляд справи на 19.06.2019 року. 19.06.2019 року у підготовчому засіданні протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті 01.08.2019 року. 01.08.2019 року у судовому засіданні протокольною ухвалою змінено назву відповідача Державного казначейства України в Одеській області на Головне управління Державного казначейства України в Одеській області, у зв`язку з клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 17.09.2019 року. 16.09.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника Головного управління Національної поліції в Одеській області, в яких представник просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] , посилаючись на те, що позивачкою порушено порядок відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду; саме ГУНП в Одеській області не є правонаступником Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області, що займався розслідуванням; визначений позивачкою розмір моральної шкоди не обґрунтовано та не доведено. 17.09.2019 року в судовому засіданні у якості свідка було допитано позивачку [PERSON] . У судовому засіданні оголошено перерву до 28.10.2019 року. 28.10.2019 року у зв`язку з клопотанням позивача, судове засіданні відкладено на 02.12.2019 року. У судовому засіданні 02.12.2019 року позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити повністю; представник прокуратури просив відмовити у задоволенні позову повністю; інші учасники справи, які було повідомлені належним чином про час, дату і місце судового засіданні до суду не з`явилися, будь-яких клопотань чи заяв не надали. Суд, враховуючи думки учасників справи, які з`явилися, розглянув справу за відсутності інших учасників справи. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить наступного висновку. Судом встановлено, що 25.03.2013 року СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості відносно позивачки - [PERSON] за ч.1 ст. 366 КК України, кримінальне провадження № 12013170500001901. Цей факт підтверджується даними Обвинувального акту від 02.12.2013 року у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , за фактами внесення завідомо не правдивих відомостей до офіційних документів, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013170500001901 від 25.02.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 КК України, який складено слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області молодшим лейтенантом міліції Нікішиною [PERSON] та підписано і затверджено старшим прокурором прокуратури Приморського району м. Одеси юристом 2-го класу [PERSON] . Також, цей факт підтверджується даними Обвинувального акту від 02.03.2015 року у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , за фактами внесення завідомо не правдивих відомостей до офіційних документів, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013170500001901 від 25.02.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366 КК України, який складено, підписано і затверджено прокурором прокуратури Приморського району м. Одеси юристом 2-го класу [PERSON] 27.04.2013 року позивачку було повідомлено про підозру за ознаками ч.1 ст. 366 КК України. 09.07.2013 року та 17.07.2013 року позивачка повідомлялася про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, що підтверджено реєстром матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженні № 12013170500001901. За наслідками розгляду Обвинувального акту у відношенні [PERSON] , вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року (справа № 522/25229/13-к) [PERSON] , яка обвинувачувалась за ч.1 ст.366 КК України, була виправдана, у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, а цивільний позов, заявлений представником ПАТ КБ «Надра» у розмірі 2182666,21 грн. залишений без розгляду. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2015 року апеляційну скаргу прокурора - було залишено без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2016 року касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволенню ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2015 р. та вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року, залишено без змін. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.\~ Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право\~ в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).\~ Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.\~ Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.\~ Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №\~266/94-ВР.\~ Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.\~ Згідно зі статтею 3 Закону №\~266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.\~ Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону №\~266/94-ВР).\~ Частинами першою та другою статті 12 Законом №\~266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.\~ У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.\~ Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону №\~266/94-ВР.\~ Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.\~ Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону №\~266/94-ВР).\~ Аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена у його постанові від 02.12.2015 р. по справі\~№ 6-2203цс15\~.\~ Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями\~ органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4\~березня 1996 року № 6/5/3/41\~(далі Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону\~№\~266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення\~може звернутися до суду,\~який розглядав справу по першій інстанції.\~ Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка посилається на те, що незаконними діями відповідачів їй спричинена матеріальна шкода, яка полягає понесенні нею витрат на послуги адвоката в розмірі 78000 грн., однак будь-яких доказів понесення цих витрат суду не надає. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позову [PERSON] в цій частині, а тому відмовляє у його задоволенні. Щодо відшкодування витрат на оплату проїзду [PERSON] , то в даному випадку суд виходить з загальних правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадовою особою, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Суду на підтвердження обставин понесення позивачем витрат на проїзд, надано роздруківку руху коштів по банківському рахунку № [NUMBER] , на ім`я [PERSON] , який є чоловіком позивачки, відповідно до якого: - 18.07.2016 року здійснено оплату покупки AZS OKKO на суму 982,36 грн.; - 08.11.2016 року здійснено оплату покупки AZS OKKO на суму 913,48 грн.; - 15.11.2016 року здійснено оплату покупки AZS OKKO на суму 766,39 грн., та надано фіскальні чеки: - від 08.11.2016 року № 5385, який підтверджує оплату 510,35 грн. в ТОВ «ОККО-РІТЕЙЛ» (454-км автодороги Київ-Одеса) бензину А-95 - від 09.11.2016 року № 3311, який підтверджує оплату 913,48 грн. в ТОВ «ОККО-РІТЕЙЛ» (м. Київ) бензину А-95; - від 11.11.2016 року № 2995, який підтверджує оплату 766,39 грн. в ТОВ «ОККО-РІТЕЙЛ» (Уманський район, автодорога Київ-Одеса) бензину А-95. На переконання суду, дані документи є підтвердженням понесення [PERSON] витрат, пов`язаних з проїздом на автомобілі в м. Київ, де в цей час колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи розглядалась касаційну скарга прокурора на Ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2015 року, якою апеляційну скаргу прокурора - було залишено без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 року залишено без змін. За таких обставин, суд доходить висновку, що [PERSON] , була змушена у зв`язку з подачею вказаної касаційної скарги здійснювати поїздки в суд в м. Києві, витрати на які складає оплата вартості пального в сумі 2\~662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 23 копійки (982,36 + 913,48 + 766,39), які суд стягує на користь позивачки за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Згідно з п.5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №\~266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується моральна шкода. Крім того, за правилами статтями 23, 1167 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Позивач стверджує, що в період з лютого 2013 року і по 09.11.2016 року, коли остаточно виправдувальний вирок суду у відношенні [PERSON] набув чинності, вона переносила моральні страждання, які пов`язані з кримінальним переслідуванням. Так, спричинене моральними стражданнями погіршення здоров`я позивачки, в зв`язку з чим вона вимушена була проходити лікування у період з 26.07.2013 року по 30.07.2013 року з діагнозом «порушення менструального циклу», що підтверджується листком непрацездатності серія АВМ № 405140 від 30.07.2013 року КУ ГКБ-1 та 25.07.2013 року з діагнозом «ВСД по церебральному типу криз, що підтверджується листком непрацездатності серія АВМ № 644487 від 25.07.2013 року КУ «ЦПМСД №7». Крім того, позивачка вказує, що через кримінальне переслідування її було звільнено з роботи з ТОВ «Ленд-Ліз» і вона тривалий час з грудня 2014 року по 24.11.2015 року перебувала на обліку як безробітня. Перебування позивачки на обліку як безробітної дійсно підтверджується довідкою від 30.03.2017 року № 827/11/03 Одеського міського центру зайнятості. Однак з наданої суду копії трудової книжки [PERSON] серія [NUMBER] , вбачається, що 21.11.2014 року позивачка була звільнена з посади начальника фінансового відділу ТОВ «Ленд-Ліз» наказом №113/К від 21.11.2014 року за угодою сторін, а тому не може прийняти це як доказ того, що звільнення відбулося внаслідок кримінального переслідування позивачки. Крім того, суду надано докази того, що в період кримінального переслідування позивачка була вагітною, що свідчить з свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 19.10.2015 року, матір`ю якої вказана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . Як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"є джерелом національного права. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4"Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат із урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому суд вважає, що перебування позивачки під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на її почуття та душевний стан і завдало їй душевних страждань, а інші слідчі дії безумовно також завдали їй моральних страждань, погіршились її стосунки з оточуючими людьми. Внаслідок незаконного кримінального переслідування позивачки, упередженого ставлення до неї працівників правоохоронних органів під час досудового слідства, останній спричинено значної моральної шкоди, яка виразилась у фізичних та моральних стражданнях, це повністю знайшло підтвердження як в поясненнях позивачки, яку суд вислухав безпосередньо як позивача та в якості свідка та переконався в її стані та наслідках, що настали після періоду, під час якого позивачка зазнала моральних страждань. Також, суд враховує, що \~\~23 червня 2016 року\~Європейський суд з прав людини постановив\~рішення у справі «І. Н. проти України» («I. N. v. Ukraine», заява №\~28472/08), яке набуло статусу остаточного 23 вересня 2016 року, де ЄСПЛ звернув увагу на\~те, що численні невеликі затримки та недоліки\~вплинули на загальну тривалість провадження у справі на національному рівні, зробивши її «нерозумною», а отже основна відповідальність за надмірну тривалість провадження у цій справі покладається на державні органи.\~Така\~тривалість була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку». Тому, з врахуванням вимог розумності, справедливості та враховуючи фактичну тривалість моральних страждань [PERSON] , яка пов`язана як з безпосереднім кримінальним переслідуванням позивачки так і розглядом кримінальної справи у її відношенні в трьох судових інстанціях, суд частково задовольняє вимогу [PERSON] про компенсацію моральної шкоди в розмірі 135000 гривень, зменшивши заявлену позивачкою суму у зв`язку з тим, що моральні страждання, пов`язані з її звільненням з роботи через кримінальне переслідування не знайшли свого підтвердження. Щодо порядку стягнення грошових коштів, суд зазначає наступне. Згідно з Положенням про Державне казначейство, затвердженим постановою КМУ від 21.12.2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою. Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного Кодексу - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України "Про державний бюджет України". Отже, відшкодування громадянинові шкоди у випадках, передбачених Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів державного бюджету, тобто грошові суми відшкодовуються за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Також, відповідно до вимог статті 1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Отже, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] частково обґрунтовані та стягненню з державного бюджету на її користь підлягає сума матеріальної шкоди в розмірі 2662,23 грн. та моральна шкода у розмірі 135000 грн.

Outcome: partial