Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Дніпровська міська рада 31.05.2018 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, про визнання договору укладеним, в якій просить суд визнати договір між Дніпровською міською радою в особі департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради та [PERSON] про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра укладеним на умовах, передбачених Порядком залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпра затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 29.07.2011 року № 5/14. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року відповідач є замовником на будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень (літ. Ш-1), загальною площею 655,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . На виконання положень ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування до прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію. На виконання цих вимог рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.07.2011 року № 5/14 затверджено новий Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків0 у розвитку інфраструктури м. Дніпропетровська. Позивач вважає, що відповідачем не виконано вимог, визначених вказаним Законом та Порядком, оскільки [PERSON] не звернулася до Департаменту економіки та комунального майна для укладення відповідного договору про пайову участь. Листом від 24.11.2017 року за № 10/15-717 відповідача було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури по об`єкту за адресою: м. Дніпро, по вул. Ударників, 27, для ознайомлення та підписання. Лист повернуто за закінченням терміну зберігання. У судовому засіданні представник позивача Дніпровської міської ради позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, зокрема, відповідач вважає, що вона не є забудовником в розумінні Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності. Представник третьої особи Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року визнано за [PERSON] право власності на будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень (Літ. Ш-1), загальною площею 655,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , без додаткового прийняття в експлуатацію (а.с. 229 том 1). Вказаним рішенням також встановлено, що 21 квітня 2001 року між Колективним (народним) виробничим підприємством «Дніпропетровський комбайновий завод» та [PERSON] було укладено договір дольової участі в будівництві, відповідно до умов якого сторони об`єднали свої зусилля для досягнення спільної господарської мети спільного проектування, будівництва і подальшої експлуатації об`єкта - будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень (Літ.Ш-1), загальною площею 655,3 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка, загальною площею 45,20 га належить позивачеві на підставі Державного акта на право користування землею, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області. В результаті проведеної самовільної реконструкції, перепланування та зміни функціонального призначення з`явилась будівля виробничо-складських нежитлових приміщень (Літ. Ш-1), загальною площею 655,3 кв.м., яка складається з: 1 виробниче приміщення, загальною площею 438,8 кв.м., 2 склад, загальною площею 151,6 кв.м., 3 склад, загальною площею 15,3 кв.м., 4 склад, загальною площею 49,6 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Після проведення Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради технічної інвентаризації даний обєкт нерухомого майна відображений у технічному паспорті від 15.06.2012 р. як такий якому було змінено функціональне призначення та який вимагає вирішення питання щодо прийняття його в експлуатацію. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким встановлено обов`язок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначено механізм його реалізації. Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Згідно частини 5 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь (частина 8 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Частиною 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. На виконання цих вимог рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011р. №5/14 затверджено «Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська» (надалі - Порядок). За приписами пункту 2.6 Порядку величина пайової участі визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації фінансово-економічним департаментом Дніпровської міської ради (надалі-департамент) звернення замовника (забудовника) про укладання договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість об`єкта, з техніко-економічними показниками, погодженими з постійною комісією міської ради з питань соціально-економічного розвитку, бюджету і фінансів; величина пайової участі визначається у договорі, укладеному між Дніпропетровською міською радою, в особі департаменту, та замовником (забудовником); договір про пайову участь укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації департаментом звернення замовника (забудовника) про його укладання. З відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 08.02.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] 27 первинна технічна інвентаризація цілісного майнового комплексу, у т.ч. будівлі літ. Ш-1, була проведена 05.12.2001 року за замовленням КВП «Дніпропетровський комбайновий завод». Вперше окремо будівлю літ. Ш-1 КП «ДМБТІ» ДОР було проінвентаризовано 22.03.2005 року. Вдруге технічну інвентаризацію будівлю літ. Ш-1 проведено 10.03.2009 року. Технічною інвентаризацією було встановлено, що будівля літ. Ш-1 загальною площею 655,3 кв.м. підлягає введенню в експлуатацію, узаконенню, з позначкою «зміна цільового призначення» (а.с. 200 том 1). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В той же час позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, ким саме було здійснено вперше будівництво за адресою: [ADDRESS] , літ. Ш-1, оскільки первинна технічна інвентаризація цілісного майнового комплексу, у т.ч. будівлі літ. Ш-1, була проведена 05.12.2001 року за замовленням КВП «Дніпропетровський комбайновий завод», тобто до набуття позивачем права власності на вказану будівлю. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач 29.10.2014 року продала належну їй будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень літ. Ш-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : - [PERSON] 1/3 частину вказаної будівлі на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. за реєстровим № 2765 (а.с. 99-102 том 1); - [PERSON] 1/3 частину вказаної будівлі на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. за реєстровим № 2775 (а.с. 103-108 том 1); - [PERSON] 1/3 частину вказаної будівлі на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. за реєстровим № 2759 (а.с. 109-114 том 1). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.12.2014 року № 153/59 надано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень по [ADDRESS] (а.с. 121 том 1). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Отже, суд приходить до висновку, що позивачу про порушення свого права стало відомо 29.12.2014 року під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень по [ADDRESS] , а до суду з даним позовом він звернувся лише 31.05.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними у повному обсязі, та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно статті 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому за рахунок відповідача не відшкодовуються. Таким чином,

Outcome: dismissed