Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: ВДВС Виноградівського РУЮ, у якому просить звільнити з-під арешту майно, що належить на праві власності [PERSON], а саме автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], накладеного постановою державного виконавця ВДВС Виноградівського РУЮ від 17.06.2009 року, постановою №39395749 від 15.08.2013 року та заборонити органам ДВС вчиняти будь-які дії, пов"язані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" права розпорядження відносно автомобіля. В судове засідання на судовий розгляд справи особи, що беруть участь у справі не з'явилися, будучи належним чином своєчасно повідомленими про дату, час та місце його проведення. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому на підставі ст. 169 ч.4 ЦПК України справа підлягає розгляду на основі наявних доказів, з постановленням заочного рішення. Представник третьої особи ДВС в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено право заставодержателя звернутись до суду про зняття арешту із заставленого майна. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до кредитного договору №МКН0АR01371495 від 30.02.2006 року [PERSON] отримав від позивача кредит у розмірі 9044,00 євро. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 30.02.2006 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] передав у заставу позивачу автомобіль автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить йому на праві власності. Як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна 41597015 від 15.08.2013 року, 15.08.2013 року державним виконавцем Винорадівської виконавчої служби, винесено Постанову № 39395749 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Згідно картки арешту ТЗ від 21.01.2014 року на автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить [PERSON] накладено арешт ДВС за вихідним номером документа 8363 від 12.06.2009 року. Відповідно до Інструкції "Про проведення виконавчих дій" № 74/5 від 15.12.1999 р. та ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави. Таким чином, судом встановлено, що право застави у ПАТ КБ "ПриватБанк" виникло 30.02.2006 року, тобто раніше, ніж відділом ДВС Виноградівського РУЮ було накладено арешт на автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності. Крім того, згідно ст. 14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Отже, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувача, які не є заставодержателями. Арешт заставленого майна порушує пріоритетне право ПАТ КБ "Приват Банк", як заставодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Необхідність звільнення заставлено майна з-під арешту обумовлено тим, що існує імовірність реалізації автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить [PERSON] на праві власності. Згідно ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Відповідно до ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" заставодержатель має право звернутися до суду про звільнення заставленого майна з-під арешту. Відповідно п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року №6 "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним, і відповідачам в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачем доведено пріоритетність обтяження заставленого майна, накладення арешту на автомобіль порушує права на задоволення вимог Позивача в рахунок предмету застави, а відтак вимога про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог позивача про заборону органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ "Приватбанк" прав заставодержателя відносно спірного автомобіля, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки є передчасні. Так, в силу ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тобто ЦПК України не передбачає звернення до суду за захистом непорушеного права на майбутнє. З урахуванням зазначеного, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача [PERSON], а саме в розмірі 243 гривні 60 копійок судового збору.

Outcome: partial