Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

ТОВ "Фінансова компанія "Форза" звернулося до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.12.2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форза» та [PERSON] було укладено в електронному вигляді Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00018123409, за яким відповідач повинна повернути отримані кошти у встановлений договором строк, а також сплатити проценти згідно відсоткової ставки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачці позику у розмірі 15249 грн. Дана сума була перерахована платіжною системою Liqpay, що підтверджується карточкою бухгалтерського рахунку № 3611 від 14.12.2018 року. Зазначений договір було укладено в електронному вигляді і відповідачка підписала його ідентифікатором - СМС з кодом, який зазначений в графі "Підпис". Оскільки, відповідачка прийняла виконання договору, тому позивач просить визнати його дійсним відповідно до ст. 218 ЦК України. Крім того, відповідачка зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 11.04.2019 року складає суму 43193 грн 77 коп. За таких умов позивач просить визнати договір про надання позики на умовах фінансового кредиту дійсним, стягнути з відповідачки вказану заборгованість за договором та судові витрати. Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала посилаючись на те, що суду не надано належних та допустимих доказів укладення нею спірного договору та підписання нею договору, а також не доведено факт перерахунку коштів відповідачу (а.с.65). Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, згідно якого вважає, що обставини, викладені відповідачкою у відзиві на позовну заяву жодним доказом не підтверджуються, натомість позовні вимоги підтверджені доданими до позовної заяви документами, зокрема копією Договору про надання позики від 14.12.2018 року із зазначенням в Розділі "Підписи сторін" одноразового ідентифікатору у вигляді набору цифр, що є підтвердженням підписання договору відповідачем, а також карточкою бухгалтерського рахунку № 3611. Відповідачка надіслала до суду письмове заперечення на відповідь на відзив, згідно якого вказує, що спірний договір із позивачем не укладала, не акцептувала пропозицію позивача укласти договір; електронного цифрового підпису ніколи не мала і оспорюваний договір таким не підписувала; картку рахунку 3611 до договору не вважає підтвердженням перерахування коштів за договором, оскільки вважає таку внутрішнім документом позивача, а не первинним документом (а.с. 98-103). Позивач надіслав додаткові пояснення, згідно яких вважає доводи наведені відповідачем у запереченні необгрунтованими та просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі (а.с. 115-138). Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідачка будучи належним чином, своєчасно повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання з невідомих суду причин не з"явилася, наділасла до суду додаткові пояснення, згідно яких позовні вимоги не визнає, у задоволенні таких просить відмовити та просить розглянути справу у її відсутність. У відповідності до порядку, встановленого ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між сторонами було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00018123409 від 14.12.2018 року в електронному виді. Укладення договору між сторонами відбувалось в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «ФОРЗА», у зв`язку з чим належним підтвердженням проходження споживачем всіх етапів укладення електронного договору про надання позики на умовах фінансового кредиту є Log file за підписом керівника ТОВ «ФК «ФОРЗА» щодо договору №00018123409 від 14.12.2018 року, в якому вказано точний час здійснення обома сторонами договору кожного етапу укладення електронного договору. У вказаному договорі відповідачка надала всі свої персональні дані, зазначила номер платіжної картки для отримання коштів, а також підписала його ідентифікатором - СМС з кодом, який зазначений в графі підпис, а також в графі, що підтверджує акцептування договору. Договір містить всі істотні умови і відповідач підтвердила ознайомлення з ними шляхом проставляння ідентифікатора - СМС з кодом. Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування та інше. Згідно п. 3.1 зазначеного Договору позивач на умовах цього Договору та Правил надає клієнту грошові кошти у сумі визначеній п. 5 Договору, а клієнт в свою чергу зобов`язується повернути грошові кошти у встановлений цим Договором строк та сплатити проценти згідно відсоткової ставки за кожен день користування, визначеної п. 5.3 даного договору. Згідно вказаного договору відповідачка отримала кредит в сумі 15249 грн на період з 14.12.2018 року по 12.01.2019 року, відсоткова ставка в день - 1,5%, реальна річна процентна ставка - 675,25 %. В разі прострочення платежу обумовлена пеня в розмірі 2,5% за кожен день прострочення сплати суми кредиту та пеня в розмірі 2,5% за кожен день прострочення сплати відсотків. Згідно картки рахунку 3611 за 14.12.2018 року по 18.03.2019 року позивач виконав свої зобов`язання, а саме перерахував відповідачу 15249 грн позики згідно вищевказаного договору через Приватбанк Ligpay (договір № 3145 від 16.07.2018 року (а.с. 18). Факт перерахування коштів позивачем на рахунок відповідачки підтверджується також листом АТ КБ "ПриватБанк" від 14.08.2019 року (а.с. 135-136). Відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала і згідно розрахунку до договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00018123409 від 14.12.2018 року станом на 11.04.2019 року, не погашала отриману позику та має заборгованість в сумі 43193,77 грн (а.с. 17). Згідно акту про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» від 26.03.2019 року, спеціалістами відділу захисту прав споживачів департаменту регулювання та нагляду за фінансовими компаніями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг проведено перевірку діяльності ТОВ «Фінансова компанія «Форза» на ринку фінансових послуг встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Форза» перерахувало на банківський рахунок відповідачки [PERSON] грошові кошти в сумі 15249,00 грн шляхом безготівкового переказу та нараховано плату за користування позикою у вигляді процентів. При цьому прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт) [PERSON] здійснено шляхом введення ОТП-пароля у відповідне вікно на сторінці сервісу з надання онлайн позик ТОВ ФК «Форза», без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі. Тому, укладений між сторонами договір з порушенням законодавства не вважається укладеним в письмовій формі, а тому є нікчемним. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Частина 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» вказує на те, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ст. 12 цього ж Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п.12 ч.1 ст. 3 Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі субєкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом звязку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00018123409 від 14.12.2018 року з порушенням ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а саме, прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт) [PERSON] здійснено шляхом внесення отриманого коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу з надання онлайн позик ТОВ ФК «Форза», без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, тобто було порушено форму укладення договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Суд приймає до уваги, що відповідач надала всі свої персональні дані для отримання позики, зазначила платіжну картку для отримання коштів, внесла у відповідні вікна в договір код-підпис, фактично погодила з позивачем всі істотні умови договору, отримала кошти, не повернула їх, а використала на свої потреби. За таких обставин суд вважає, що відповідач прийняла виконання договору позики, а тому вимога про визнання дійсним Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 00018123409, укладеного між сторонами 14.12.2018 року, підлягає задоволенню. Разом з цим, факт укладення спірного договору між сторонами визнано самою відповідачкою, що підтверджується копією звернення відповідачки до Нацкомфінпослуг від 03.02.2019 року, що міститься в матеріалах справи, де відповідачка зазначає, що [PERSON] має діючий кредитний договір № 00018123409 з ТОВ «ФК «ФОРЗА» на суму 15 000 гривень. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 536 ЦК України передбачено, що користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно наданого розрахунку станом на 11.04.2019 року за позикою на умовах фінансового кредиту, яку отримала [PERSON] виникла заборгованість в сумі 43193,77 грн, а саме: заборгованість за кредитом - 15249 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 6862,20 грн., заборгованість про простроченими процентами за користування кредитом - 15249 грн., заборгованість за пенею - 5833,37 грн. Правильність наданих позивачем розрахунків заборгованості підтверджується умовами договору і не спростована відповідачем в установленому законом порядку. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки, що отримання нею коштів належними доказами не підтверджено, так як даний факт підтверджується карткою рахунку 3611, з якого видно, що відповідачу були перераховані кошти, а також матеріалами перевірки Нацкомфінпослуг за зверненням відповідачки, з яких видно, що відповідачка визнає, що уклала кредитний договір з позивачем та отримала грошові кошти, однак в подальшому просить перевірити його законність Відповідачем не надано доказів, а саме витягу про рух коштів по її рахунку на спростування факту отримання коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором надання позики на умовах фінансового кредиту підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідачки належить стягнути на користь позивача судові витрати, що складають 3842 грн судового збору, які підтвердженні документально квитанцією про сплату судового збору (а.с.7). На підставі викладеного,

Outcome: approved