Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

До Фрунзенського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа - ЖК «СФЕРА-18», про розподіл спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності. Позов обгрунтовував тим, що в 1970 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. В 1986 році шлюб було розірвано. Позивач, як під час шлюбу, так і після його розірвання, проживав та був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] , також проживає та зареєстрований в квартирі і на даний час. Спірна квартира була придбана подружжям під час шлюбу шляхом внесення пайових внесків на рахунок житлово-будівельного кооперативу «СФЕРА-18». Згідно із довідкою від 23.04.1997 року ЖБК «СФЕРА», вартість квартири сплачена повністю, першочерговий внесок був сплачений в 1977 році, останній внесок сплачений в 1991 році. Позивач просив розподілити спільне сумісне майно подружжя у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В судове засіданні позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, подав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, при цьому пояснив, що сторони перебували у шлюбі з 1970 по 1986 роки. Квартиру придбали сторони разом в шлюбі. В спірній квартирі позивач зареєстрований та мешкає, раніше не звертався до суду, так як вважав, що його частина квартири буде зареєстрована за ним. Позивач надавав гроші відповідачці для оплати паєнакопичення за квартиру, квитанції у нього не зберіглись, квитанції у відповідачки, вона була членом кооперативу. Позивач не є членом кооперативу. Про своє порушене право на частину квартири дізнався лише в вересні 2017 року, після отримання відповіді від ЖБК . Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Киричко Л.С. позов не визнали, відповідач пояснила, що квартира були виделена тільки їй, при цьому копію ордеру не надала. З 1982 року вона із позивачем разом не мешкала, він жив за іншою адресою. Відповідач не приймав участі в утриманні сім`ї, вона стягувала аліменти на утримання дітей. На квартиру їй давали гроші родичі. Відповідач подала відзив на позов, згідно якого зазначила, що правовідносини, на які посилається позивач, мали місце більш ніж тридцять років тому, а позовна заява подана 24 жовтня 2017 року, строк позовної давності сплинув, в зв`язку з чим даний позов не може бути задоволено. Дійсно з позивачем вона була в зареєстрованому шлюбі з 08.05.1970 року по 24.06.1986 рік. З початку укладення шлюбу до його розірвання, позивач не вів спільне господарство, жив особисто. Після розлучення він також не приймав участі в утриманні її майна, сплаті комунальних послуг тощо. Позивач сплачував аліменти на утримання їх синів до досягнення повноліття. Його реєстрація за даною адресою мала фіктивний склад, так як у неї не було коштів на його зняття з обліку за цією адресою, так як сама виховувала синів та сплачувала самостійно пайові внески за кооперативну квартиру, комунальні платежі, а позивач не надавав згоду на добровільне зняття з обліку за вказаною адресою, а саме: [ADDRESS] . В 1991 році вона сплатила останній пайовий внесок за 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] та набула право власності на цю квартиру 25.04.1997 року. Також зазначила, що перший внесок на квартиру в сумі 3182 руб. було сплачено особисто нею в 1977 році. Гроші на придбання квартири в сумі 4000 рублів їй подарувала її мати [PERSON] та її рідна сестра [PERSON] , що підтверджується розпискою від 17.08.1977 року. Мати в свою чергу позичала гроші в сумі 2000 рублів у своєї племінниці [PERSON] .. Вважала, що частка квартири, що дорівнює сумі 3182 руб. - особисто сплачений нею перший внесок є її особистою власністю. За час спільного проживання у шлюбі 9 років, спільно ними було сплачено внесків за квартиру в сумі 2768 рублів. Частка на суму 1595 руб. не є спільною сумісною власністю та не підлягає поділу, оскільки була сплачена нею особисто в 1991 році, після розірвання шлюбу. Вважала, що якщо позивач і має право претендувати на частину квартири, то тільки на частку, яка дорівнює половині, сплачених ними в період шлюбу внесків за квартиру в розмірі 1384 рублів, тобто на 18/100 частини. 02.06.1997 року вона оформила право власності на квартиру на своє ім`я, про що знав позивач, але ніяких вимог на квартиру не пред`являв. Відповідач просила відмовити у задоволенні позову, а також подала заяву про застосування строку позовної давності. Представником позивача була надана відповідь на відзив, згідно якої зазначив, що надана в якості доказу особистої сплати відповідачем першого внеску за квартиру копія розписки [PERSON] від 17.08.1977 р. не свідчить про отримання цих грошей в дар або в спадок. З тексту розписки вбачається, що вони були отримані «на придбання кооперативної квартири для моєї родини». Як слідство - ці гроші також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що виключає сплату першого внеску за власні кошти відповідача. Доказів особистої сплати в 1991 році частки внесків у сумі 1595 рублів відповідачем не надано. Відповідач наводить розрахунок та частково визнає позовні вимоги, але просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, зазначив, що позивач, який протягом тривалого часу сплачував пайові внески на рахунок третьої особи за придбання квартири [ADDRESS] , був цілком впевнений, що при оформленні права власності його 1/2 частина буде зареєстрована за ним. Про те, що спірна квартира повністю зареєстрована за відповідачем, позивач довідався тільки 22.09.2017 р. після відповіді третьої особи на адвокатський запит його представника адвоката Кислого А.М.. Таким чином, підстав для застосування позовної давності не має. Представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив, згідно яких також зазначила, що перший внесок на квартиру в сумі 3182 руб. було сплачено особисто відповідачкою в 1977 році. Гроші на придбання квартири в сумі 4000 рублів їй подарувала її мати, що підтверджується розпискою, в якій зазначена мета надання грошей - для придбання кооперативної квартири для сім`ї. Мати відповідача в свою чергу позичала гроші в сумі 2000 рублів у своєї племінниці [PERSON] для придбання квартири для доньки, в розписці не зазначено, що кошти мати займала для придбання квартири подружжю [PERSON] . Грошові кошти на внесення першого внеску не є спільно нажитими подружжям, а є власними грошима відповідача, вважала, що частка квартири, що дорівнює першому внеску в розмір 3182 рублів є роздільним майном подружжя та не повинно враховуватись при розподілі. Вважала, що позивач має право претендувати на 18/100 частини квартири. Також відповідач подала заяву про невизнання обставин, в якій зазначила, що за весь час шлюб у із позивачем він не вів з нею спільне господарство та спільний сімейний бюджет, не сплачував паєнакопичення за спірну квартиру, жив окремим від сім`ї життям і утримував тільки себе. Після розлучення не приймав участі у сплаті паєнакопичення та комунальних послуг по спірній квартирі. Позивач сплачував аліменти на утримання дітей, вона сама виховувала синів та сплачувала паєнакопичення по квартирі. 05.08.1982 року було постановлено рішення про розірвання шлюбу, в рішенні зазначено, що сім`я розпалась із вини відповідача [PERSON] в січні 1982 року. Висновки, зазначені в рішенні про розірвання шлюбу та стягнення аліментів спростовують доводи позивача [PERSON] щодо спільного придбання подружжям під час шлюбу спірної квартири та щодо його участі у виплаті паю за квартиру, починаючи з січня 1982 року по 24.06.1986 року. Зазначила, що їх сім`я припинила своє існування в січні 1982 року і з вказаного часу вони більше не підтримували шлюбно-сімейні відносини, [PERSON] не підтримував матеріально сім`ю. Позивач одразу після розірвання їх шлюбу 05.08.1982 року, а не з 1986 року по квітень 2015 року пішов із спірної квартири і мешкав із іншою жінкою за іншою адресою. Позивач не надав доказів щодо спільного проживання, спільного ведення господарства подружжям та наявності спільної праці подружжя за для спільної виплати паю за кооперативну квартиру в період з січня 1982 року по 24.06.1986 року та по день повної сплати вартості квартири в 1991 році. [PERSON] на час розірвання шлюбу 24.06.1986 року достовірно знав, що повністю не виплачена вартість кооперативної квартири, що членом кооперативу є вона, та що вона після розірвання шлюбу продовжує сплачувати пай за квартиру. Вважала, що без наявності судового рішення про визначення права власності на частину паєнагромадження станом на час припинення шлюбу, в межах строку позовної давності, до повного викупу квартири у ЖБК «Сфера» [PERSON] не може звертатись до суду з позовом про визнання права власності на частину квартири, яка б відповідала його частці у паєнагромадженні. Представник третьої особи ЖК «Сфера-18» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, а також пояснення, згідно яких зазначив, що довідка про виплату пая складена згідно архівних даних про сплату позички з 1978 року по 1991 рік. Початковий внесок в сумі 3182 руб. сплачений в 1978 році. На 01.01.1987 року було виплачено 2935 руб., залишок позички склав 1428 руб. 64 коп.. Розрахунок виплат на 01.01.1982 року склав 1369,62 руб., на 24.06.1986 року складає 5920 рублів разом із початковим внеском. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.08.1982 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 08.05.1970 року. В мотивувальній частині рішення зазначено, що шлюбно-сімейні відносини припинені з січні 1982 року. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 27.05.1992 року, шлюб між сторонами було розірвано 24 червня 1986 року (а.с.31). Згідно довідки ЖЕК Житлово-будівельного кооперативу «СФЕРА» від 23.04.1997 року, яка видана на ім`я [PERSON] в тому, що вона є власником чотирьох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Вартість кооперативної квартири 13416 грн.74 коп.. Перший внесок в сумі 5659 грн.34 коп. був сплачений в 1977 рорці, останій внесок був сплачений в 1991 році. Право власності на зазначену квартиру було заєстровано на ім`я [PERSON] , на підставі зазначеної довідки, 02.07.1997 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації, р-р № 56620. Також згідно довідки ЖБК «СФЕРА» від 03.10.2017 року інформація про те, кто сплачував паєві внески за кооперативну квартиру відсутні (а.с.8, 30)Суд враховує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.08.1974 року з [PERSON] , на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина. Судом встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані позивач [PERSON] , син - [PERSON] , неповнолітній онук [PERSON] , що підтверджується довідкою Об`єднання житлових кооперативів «СФЕРА» (а.с.7). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 5.1 постанови від 18 вересня 1987 р. № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, відповідно до ст. 15 Закону "Про власність" набувають права власності на квартиру і тому вправі заповісти, продати, подарувати її або обміняти на приміщення в іншому ЖБК, у державному чи громадському житловому фонді або на будинок (частину будинку), належний громадянинові і вчиняти відносно неї угоди, що незаборонені законом. Згідно п. 6 зазначеної Постанови - при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність" , п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів,подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору; б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні; в) поділ квартири у будинку ЖБК може бути проведений, якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення. Поділ приміщень при цьому провадиться відповідно до виділених їм часток у паєнагромадженні або визначених у праві власності на квартиру; г) оцінка окремих приміщень провадиться, виходячи з кошторисної вартості квартири, що визначається проектною організацією, з урахуванням поправочного коефіцієнта, який встановлюється загальними зборами членів кооперативу (п.12 Примірного статуту ЖБК). Витрати на обладнання балконів,вбудованих шаф тощо, які маються лише в одному жилому приміщенні квартири, слід включати до вартості цього приміщення. Якщо пайовий внесок за надану квартиру внесено повністю і за твердженням сторони вартість її перевищує кошторисну, дійсна вартість квартири може бути визначена за погодженням сторін, а при недосягненні такої згоди - шляхом призначення судом експертизи; д) у тому разі, коли при поділі квартири вартість приміщення, виділеного одному з колишнього подружжя, перевищує розмір його частки в паєнагромадженні, другому з подружжя в порядку компенсації можуть бути передані інші предмети з спільного майна або стягнута на його користь грошова сума; є) якщо будівництво будинку ЖБК не закінчено або один з подружжя відмовився від вселення в квартиру у будинку кооперативу, вимоги про поділ жилого приміщення задоволенню не підлягають. У цьому випадку до одного з подружжя, який є членом кооперативу, можуть бути заявлені вимоги про виплату грошової компенсації на відшкодування належної іншому з подружжя частки в паєнагромадженні; ж) відповідно до п.43 Примірного статуту ЖБК з часу набрання законної сили рішенням суду про поділ квартири колишній з подружжя визнається членом кооперативу. Тому суд не повинен покладати обов`язок на ЖБК на прийом цього подружжя до кооперативу;з) до участі у справі про поділ квартири як третю особу суди повинні залучати ЖБК, оскільки цим зачіпаються його інтереси; и) до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Згідно п. 6-1 Постанови - відповідно до п.1 ст.17 Закону "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст. 28, 29 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно ст. 44 КпШС України було передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Таким чином, відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 18 вересня 1987 року „ Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи " ( зі змінами і доповненнями) згідно із ст.. 15 Закону України «Про власність» (якій діяв на час виникнення вказаних правовідносин) [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки Об`єднання житлових кооперативів «СФЕРА» від 18.10.2017 року вбачається, що варстість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 7545 рублів 64 копійки. Початковий внесок в сумі 3182 рублі внесений в 1977 році. Сума виплат до 24.06.1986 року складає 5950 рублів (а.с.42). Відповідачем були надані копії розписок [PERSON] від 04.09.1979 року та [PERSON] від 17.08.1977 року, згідно яких [PERSON] отримувала від родичів ( матері [PERSON] , яка позичила гроші у [PERSON] , та [PERSON] ) грошові кошти в розмірі 4000 рублів для придбання кооперативної квартири. Як пояснила відповідач в судовому засіданні гроші вона отримувала від матері за домовленністю про відмову від спадщини після смерті матері. До даних розписок суд відноситься критично, так як відмова спадкоємця від прийняття спадщини можлива протягом строку встановленого законодаством (6 місяців), після відкриття спадщини, у нотаріуса або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі. Крім того, станом на 17.08.1977 року (написання росписки) не шла мова про відкриття спадщини, так як мати відповідачки [PERSON] нібито 04.09.1979 року повертала гроші [PERSON] .. Тобто судом встановлено, що гроші, які нібито отримала відповідач, не були отримані ані в спадок, ані в дар. Згідно ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 261 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні положення були передбачені в ст. 71,76 ЦК України, в редакції 1963 року. Згідно ст.. 72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний 24 червня 1986 року, але після розірвання шлюбу і до цих пір позивач зареєстрований та мешкав в спірній квартирі та вільно користувався майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності із відповідачкою [PERSON] .. Відомостей про те, що позивач не мешкає в спірній квартирі з 1982 року, а за іншою адресою, як було зазначено у відзиві відповідачем, суду надано не було. Про своє порушене право на спірну квартиру позивач дізнався тільки в вересні 2017 року, після отримання відповіді на звернення до ЖБК «Сфера», інших відомостей про те, що позивач дізнався про своє порушенне право в 1997 році, як зазначає відповідач, суду надано не було. Тому строк позовної давності для позивача обчислюється саме з цього моменту, коли він дізнався про оформлення права власності на квартиру на відповідачку та своє порушене право. За таких обставин квартира [ADDRESS] , пайові внески за яку станом на 24.06.1986р. час розірвання шлюбу, внесені сторонами в період шлюбу в розмірі 5950 рублів, є власністю подружжя за рахунок спільного сімейного бюджету та належить [PERSON] в розмірі 2975 рублів (5950:2), що становить 39,42/100 (або 3942/10000) частини квартири за адресою: [ADDRESS] . А [PERSON] на праві власності належить в розмірі 4570,64 рублів, сплаченого в період шлюбу, та після його розірвання, що становить 60,58/100 (або 6058/10000). З урахуванням наведеного, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним на 39,42/100 частини квартири [ADDRESS] . Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 23 від 23 жовтня 2017 року, позивачем під час звернення до суду з вказаним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2500 грн., у зв`язку з чим, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі пропорційно задоволенному позову в сумі 975 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial