Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 26.07.1959 року вона уклала шлюб із [PERSON]. В період цього шлюбу, ними як подружжям, було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.. Чехова 27, в місті Липовець, Вінницької області, який був зареєстрований на імя чоловіка відповідача у справі. Позивач, вважаючи вказане майно обєктом спільної сумісної власності їх із відповідачем як подружжя, в якій частки дружини та чоловіка є рівними за нормами СК України, просила суд, з урахуванням нестерпності сумісного проживання із відповідачем, провести розподіл спільно нажитого майна, яке є обєктом спільної сумісної власності, визнавши за нею, [PERSON], право власності на житловий будинок - літ «А», 1960 року побудови, (загальною площею 56,7 м.кв., житловою площею 28,6 м.кв.); веранду ганок - «а»; сарай - «В»; баню - «в»; жомову яму - «№7», що розташовані по вул. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області, те виділити вказане майно в натурі. Залишити Відповідачу: сарай - літню кухню «Б»; сарай «б»; убиральню - «У»; погріб з шиєю «П», що розташовані по вул. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області, та виділити вказане майно в натурі. Криницю «№6» залишити у спільному користуванні. 08 серпня 2014 року [PERSON] померла. 02.10.2014 року ухвалою Липовецького районного суду було зупинено провадження у даній справі до залучення до участі у справі правонаступника, оскільки суд дійшов висновку, що вказані правовідносини є спадковими, а відтак допускають правонаступництво. 16.02.2015 року ухвалою суду було відновлено провадження у справі, у звязку із вступом у справу правонаступника сина спадкодавця [PERSON], який в межах шестимісячного строку визначеного законодавцем подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 25.06.2015 року [PERSON] в порядку ст.27, 31 ЦПК України надав суду позовну заяву, в якій збільшив розмір позовних вимог та просив суд визнати житловий будинок із погосподарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул.. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області, 1960 року побудови, - обєктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON]; визначити, що частка [PERSON], яка померла 08.08.2014 року в праві спільної сумісної власності на житловий будинок із господарськими спорудами, який розташований по вул. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області становила ? частки; визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла, 08.08.2014 року в місті Липовець Вінницької області, зокрема на житловий будинок - літ «А»,1960 року побудови, (загальною площею 56,7 м.кв., житловою площею 28,6 м.кв.); веранду ганок - «а»; сарай - «В»; баню - «в»; Криницю «№6»; жомову яму - «№7», сарай літню кухню «Б»; сарай «б»; убиральню - «У»; погріб з шиєю «П», що розташовані по вул. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області, а також вирішити питання судових витрат. Підставність своїх позовних вимог позивач обґрунтував тим, що 08.08.2014 року померла його мати - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина за заповітом вчиненим ще за її життя 26.07.2010 року, відповідно до якого остання заповіла усе своє майно йому [PERSON]. Спадщину у визначений законодавцем шестимісячний строк він, [PERSON], прийняв шляхом подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Проте ще за життя [PERSON] виник спір щодо обсягу належного їй майна, яке нею було набуто в період шлюбу із відповідачем [PERSON] Так, за час спільного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі ними, як подружжям, було збудовано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований в місті Липовець по вул.. Чехова 27, Вінницької області, 1960 року побудови, однак право власності на нього було зареєстроване за відповідачем, у звязку із чим відповідач оспорював належність [PERSON] ? частки у праві спільної сумісної власності на цей обєкт нерухомості, в результаті чого остання звернулась до суду із позовом про поділ майна та виділення її частки в натурі. Також [PERSON] зазначає у позові, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна у вигляді житлового будинку, що є обєктом спільної сумісної власності померлої матері він позбавлений можливості, тому вимушений звернутись до суду за захистом свого набутого в порядку спадкування за заповітом права власності на невизначену частку померлого співвласника. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявились, проте позивач надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги у заявленому обсязі, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи провести у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про час і місце наступного засідання відповідач був повідомленим під розписку, про що свідчать матеріали цивільної справи. Прийнявши до уваги те, що позивач використав надане йому ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутності, а неявку відповідача та його представника суд визнає неповажною, так як останні не виконали обовязку, що покладений на них ст.77 ЦПК України повідомляти суд про причину неявки в судове засідання, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що визначені ст.169 ЦПК України, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами в їх сукупності, яким дав належну оцінку, дійшов до таких висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про одруження серія ІІ-ЯР №742780, [PERSON] та Мельник (після реєстрації шлюбу [PERSON]) [PERSON] зареєстрували шлюб у Липовець ЗАГС (а.с.5). Згідно Дублікату Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого на підставі рішення виконавчого комітету Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області від 31.07.2012 року, [PERSON] являється власником одного цілого житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по вул.. Чехова 19 в місті Липовець Вінницької області. Право приватної власності на вказаний обєкт нерухомості зареєстровано 09.10.2012 року за [PERSON], в підтвердженням чого є Витяг про державну реєстрацію прав вчинений Комунальним підприємством «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» від 09.10.2012 року, з приміткою, у якій зазначено про зміну номеру будинку з №«19» на №«27», в підтвердження чого є рішення Липовецької селищної ради за №170 від 16.12.1986 року. Також як вбачається із Технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок за №27 по вул.. Чехова в місті Липовець Вінницької області, виданого КП «ВООБТІ» 23.11.2012 року власником житла зазначено [PERSON], рік побудови вказаного житлового будинку 1960, господарських будівель та споруд 1967 - 1987 рр.. Відповідно до\~ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Наведене узгоджується і з приписами ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України. За правилами\~ст. 61 Сімейного кодексу України,\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У п.23 постанови, Пленум Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до приписів ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України,\~ст. 372 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що в липні 2014 року [PERSON] з вимогою поділу спільного сумісного майна подружжя звернулась до суду, однак 08.08.2014 року [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серія І-АМ №291800.. Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що житловий будинок за №27 по вул.. Чехова в місті Липовець Вінницької області, який зареєстрований на імя [PERSON], був збудований подружжям [PERSON] у період перебування їх із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі та цей шлюб за життя [PERSON] не було припинено, відтак вказаний обєкт нерухомості є спільною сумісною власністю цього подружжя, оскільки іншого судом не було встановлено (домовленості сторін чи судового рішення з приводу обєкта нерухомості), а відповідачем наведені обставини не були спростовані, отож частки в цьому майні подружжя є рівними, тобто по ? частці кожного з них. Як свідчать матеріали Спадкової справи до майна померлої [PERSON] №176/2014, що була витребувана судом, своїм правом на спадкування за заповітом вчиненим спадкодавцем 26.07.2010 року та зареєстрованим у реєстрі за №2001 приватним нотаріусом, скористався позивач [PERSON], будучи сином спадкодавця, подавши заяву відповідного змісту приватному нотаріусу Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] за місцем відкриття спадщини, однак за відсутності конкретно визначеної частки померлого у спільному майні, яка і буде об'єктом спадкування, позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права у безспірному нотаріальному порядку, яке надане лише одному з подружжя, оскільки виділ відбувається або на підставі договору, укладеного між усіма співвласниками, незалежно від того, чи є вони водночас спадкоємцями, або на підставі судового рішення (ст. ст. 370, 364 ЦК), а чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. З аналізу вище наведених правових норм слідує, що у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об'єктом спадкування. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання житлового будинку за №27 по вул.. Чехова в місті Липовець Вінницької області, обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також про визначення частки померлої 08.08.2014 року [PERSON] в праві спільної сумісної власності на такий обєкт нерухомості в розмірі ? частки, в контексті вище приведених правових норм регулювання предмета спору підлягають до задоволення. Вирішуючи вимоги позивача про визнання за ним, [PERSON], права власності на 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла, 08.08.2014 року в місті Липовець Вінницької області, зокрема на житловий будинок - літ «А»,1960 року побудови, (загальною площею 56,7 м.кв., житловою площею 28,6 м.кв.); веранду ганок- «а»; сарай - «В»; баню - «в»; Криницю «№6»; жомову яму - «№7», сарай літню кухню «Б»; сарай «б»; убиральню - «У»; погріб з шиєю «П», що розташовані по вул. Чехова, 27 в м. Липовець Вінницької області, суд вваждає, що такі вимоги не підлягають до задоволення з огляду на таке. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", висловив наступну правову позицію. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику в справах про спадкування». Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Позивач не навів жодних доказів в розумінні ст.58, 59 ЦПК України в підтвердження обставин неможливості оформлення ним спадщини за заповітом в нотаріальному порядку, що відкрилась після смерті 08.08.2014 року [PERSON] За таких обставин, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, відповідно до якої якщо позовзадоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Прийнявши до уваги те, що судом задоволено дві вимоги позивача немайнового характеру, тому суд присуджує їх до стягнення із відповідача у розмірі 487, 20 гривень, решту судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1\~103,06 гривень та витрат за проведення судової експертизи у розмірі 3 072 гривень суд відносить за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial