Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

У позовній заяві зазначено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , [INFO] , про що 21.03.2016 року зроблено відповідний актовий запис № 13. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, площею 49,3 га (контур 298 відповідно до даних довідки від 25.01.2018 року, вих. № 244, виданої Виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області), розташованої на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області. [PERSON] набув в довічне успадковуване володіння дану ділянку розміром 49,3 га у межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства з правом передання у спадщину на підставі рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992 року № 7 та рішенням виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 61. 24.02.2012 року рішенням Василівського районного суду Запорізької області встановлено факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, виданого 29.05.1992 року для ведення фермерського господарства - на 49,3 га землі на території Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 (рішення набрало законної сили 06.03.2012 року). 23 квітня 1992 року спадкодавцем було зареєстроване фермерське господарство «Пролісок», що підтверджується рішенням № 77, виданим Василівською районною Радою народних депутатів, в подальшому рішенням № 1 від 25.09.2005 року перейменоване у ФГ «Пролісок-5». 25.02.2017 року рішенням ФГ «Пролісок-5» змінено засновника господарства з [PERSON] на [PERSON] . Зазначене ФГ «Пролісок-5» спірну земельну ділянку використовує в своїй господарській діяльності по теперішній час. 12 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріусу Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Кириченко В.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого [INFO] [PERSON] . На підставі вищевказаної заяви була заведена спадкова справа № 47за 2016 рік. Проте, приватним нотаріусом постановою від 19.01.2018 року за № 19/02-31 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Тому, позивачка просить визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 49,3 га на території Кам"янської сільської ради Василівського району Запорізької області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Богославський В.А., який діє на підставі Ордеру на надання правової допомоги серії ЗП № 026765, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити на підставах, зазначених у позові. Крім того, у своїх письмових відповідях на відзив, поданих до канцелярії суду 13.08.2018 р. (т. 1а/с 130-132), 26.10.2018 р. (т. 1 а/с 166-169), 25.04.2019 р. (т. 1 а/с 246-248) зазначали, що [PERSON] набув у довічне успадковувань володіння земельну ділянку розміром 49,3 га у межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства з правом передання у спадщину на підставі рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992 року № 7 та рішенням виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 61, на підставі яких був складений Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року. Відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на ім`я [PERSON] , останній мав право довічного успадковуваного володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Так, рішенням виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 61 було прийняте рішення про передачу громадянам, підприємствам і організаціям у володіння та користування для утворення ф/г на умовах і у розмірах згідно з додатками № 1 та № 2. Згідно із зазначеним додатком № 2 [PERSON] виділялася земельна ділянка 47,00 га пашні. Рішенням Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992 року № 7 згідно з додатком № 1 [PERSON] виділяється земельна ділянка 49,3 га, з яких 47,00 га пашні та ін. із земель запасу на території Кам`янської сільської ради у довічне успадковуване володіння з правом передання у спадщину для ведення фермерського господарства. На даний час зазначені рішення виконані, створене ФГ на даний час іменується «Пролісок-5», у користуванні якого ця ділянка і перебуває, та яке сплачує відповідну плату за його користування всі ці роки та заборгованості з цих платежів не має. Щодо твердження відповідача та органу прокуратури стосовно неправомірності реєстрації фермерського господарства, зазначили, що актом перевірки дотримання земельного законодавства від 23.11.2018 року № 815/0/92-18-ДК/844/АП/09/01/18 не спростовується законність такої реєстрації. На противагу зазначеним висновкам в акті, підтвердженням законності є державна реєстрація фермерського господарства у відповідному державному реєстрі, а також рішення про його реєстрацію, яке не визнане незаконним. Щодо твердження про відсутність відображення спірної земельної ділянки у статуті фермерського господарства необхідно зазначити, що закон не передбачає обов`язкового зазначення земельних ділянок, що перебувають в користуванні фермерського господарства у його статуті. Перевірка за наслідками якої складений акт, проводилася без повідомлення та залучення представників фермерського господарства, а відтак можливості надання документів щодо використання цієї ділянки ФГ «Пролісок-5» можливості у суб`єкта господарювання не було. В судовому засіданні представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області Кропачев І.Л. позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, на підставах, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, в якому вказано, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, якій належало таке право (т. 1 а/с 113-115). Представник відповідача Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області у судове засідання не з`явився, але до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі. З позовними вимогами згодні та просять задовольнити їх у повному обсязі (т. 1 а/с 109). У судове засідання третя особа - приватний нотаріус Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Кириченко В.В. не з`явилася, але до суду надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без її участі. Проти позовних вимог не заперечує (т. 1 а/с 42). Представник третьої особи Енергодарської місцевої прокуратури Запорізької області (Василівський відділ) прокурор Васильчук Б.Г. у судовому засіданні пояснив, що предметом розгляду вказаної справи є земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної форми власності. Водночас встановлено, що право користування вказаною земельною ділянкою відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192 від 29.05.1992 р. належало [PERSON] . Разом з цим, з`ясовано, що відповідно до свідоцтва про смерть від 21.03.2016 р. [PERSON] [INFO] помер, про що вчинено актовий запис № 13. Редакція ЗК України зазнала змін і поняття «довічного успадковуваного володіння» було виключене, натомість було закріплено поняття «право власності» та «право користування». Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковувань або постійне володіння, зберігають свої права на використанні цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Згідно п. 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 р. № 563 «Про земельну реформу» визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію ЗК Української РСР, повинні до 15.03.1994 р. оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно Постанови Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01.01.2008 р. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп положення п. 6 розд. X "Перехідні положення» ЗК України та п. 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18.12.1990 р. № 563-XIIвизнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування та не зобов`язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Тобто, за громадянами зберігається право щодо переоформлення раніше наданого їм права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку, яке може бути ними реалізоване за життя. У чинному законодавстві не передбачені механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкоємцям на праві довічного успадковуваного землеволодіння. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 р. в справі № 6-2329 цс16. Як встановлено, за життя померлий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку або на право користування нею не отримував, із заявами щодо переоформлення земельної ділянки не звертався. Крім того, 13.08.2018 р. до канцелярії суду надійшов відзив у справі, в якому зазначено, що земельна ділянка площею 49,3 га, успадкована за [PERSON] належала до земель запасу, про що свідчить рішення від 07.05.1992 р. № 7. Наразі земельною ділянкою користується [PERSON] . В даному випадку рішення Василівської районної ради народних депутатів від 07.05.1992 р. № 7 взагалі не відповідає вимогам ЗК України та не ґрунтується на правових засадах, визначених на час передачі земельної ділянки державної форми власності у користування. Земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та тримання чи користування. Отже, право довічного успадковуваного володіння землею не має нічого спільного з правом володіння як одним із складових права власності. [PERSON] , отримавши 29 травня 1992 року акт на право довічного успадковуваного володіння землею, набув право користування земельною ділянкою розміром 49,3 га для ведення фермерського господарства. За життя [PERSON] право користування земельною ділянкою на підставі отриманого акту не оспорювалося, проте останній не виявив наміру реалізувати своє право щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку або укладення договору з власником цієї земельної ділянки на право користування. На час відкриття спадщини право користування спірною земельною ділянкою не входило до спадкової маси, оскільки це право припинилося зі смертю [PERSON] , а тому правові підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на право користування вказаною земельною ділянкою були відсутні. В зв`язку з чим, приватним нотаріусом Василівського районного округу Запорізької області Кириченко В.В. винесено постанову від 19.01.2018 р. № 19/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Порядок переоформлення права користування земельною ділянкою був врегульований в чинному ЗК України та інших законах шляхом визначення об`єктів, суб`єктів і основних стадій набуття прав на земельні ділянки, а тому будь-яких перешкод для оформлення таких прав за життя [PERSON] за обставинами справи не вбачається. У спорі, який розглядається судом, ні спадкодавець, ні спадкоємець не набули права власності на спірну земельну ділянку, яка перебувала в державній власності. За життя [PERSON] будь-якого втручання в користування спірною ділянкою не встановлено. Небажання оформити свої права на спірну земельну ділянку відповідно до встановлених законом вимог, внаслідок чого зі смертю користувача ці права припинилися та не успадковуються. Чоловік позивачки мав на праві довічного успадковуваного володіння спірну земельну ділянку, яка надавалася громадянам, які вели селянське (фермерське) господарство відповідно до ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, яким і було визначено порядок успадкування такого права володіння спадкоємцями громадянина, який вів селянське господарство. За громадянами зберігається право щодо переоформлення раніше наданого їм права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку, яке може бути ними реалізоване за життя. Позивачка не набула в установленому законом порядку права на землю, яке б підлягало судовому захисту, оскільки спадкодавець на час смерті такого права не мав. Крім цього, до позову долучено довідку про правовий статус земельної ділянки відділу Держкомзему у Василівському районі Запорізької області, проте відомості щодо земельної ділянки 2320982200:01:014:0020 в Публічній кадастровій карті відсутні, отже дані щодо присвоєння саме вказаного кадастрового номеру викликають сумнів. Енергодарська місцева прокуратура вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню (т. 1 а/с 139-147). Вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності та диспозитивності. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Так, судом було встановлено, що [PERSON] набув у довічне успадкування володіння земельною ділянкою розміром 49,3 га у межах згідно з планом землеволодіння для ведення фермерського господарства з правом передання у спадщину на підставі рішення Василівської районної Ради народних депутатів від 07 травня 1992 року № 7 та рішенням виконавчого комітету Василівської районної Ради народних депутатів від 12 березня 1992 року № 61, на підставі яких був складений Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис № 13 (т. 1 а/с 7). [INFO] спадкодавцем [PERSON] створено фермерське господарство "Пролісок", що підтверджується рішенням № 77, виданим Василівською районною Радою народних депутатів, в подальшому рішенням № 1 від 25.09.2005 року перейменоване у ФГ «Пролісок-5» (т. 1 а/с 24), яке під його головуванням функціонувало до моменту смерті [PERSON] та у наступному було очолено його дружиною - позивачкою [PERSON] , яка керує ним до цього часу, що підтверджується копією довідки, виданої виконавчим комітетом Кам`янської сільської ради Василівського району Запорізької області 25.01.2018 р. № 244 (т. 1 а/с 28). Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишились його дружина [PERSON] (позивачка), син - [PERSON] та мати - [PERSON] , які подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь матері, що підтверджується копією спадкової справи № 47/2016 (т. 1 а/с 52-76). Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки в спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Позивачка у встановленому законом порядку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та була заведена спадкова справа № 47. Приватним нотаріусом 08 грудня 2017 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме, на земельну ділянку 49,5 га, що належала [PERSON] на праві приватної власності (т. 1 а/с 69). Проте, оформити спадщину на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 49,3 га на території Кам"янської сільської ради Василівського району Запорізької області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 000192, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 217 від 29.05.1992 року в порядку спадкування після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON] позивачка через нотаріальну контору не може, через те, що відсутня процедура нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, про що нотаріусом було поінформовано позивачку про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та порекомендовано звернутись до суду Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 84 ЗК України в державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної га навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, в тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Згідно ст. 23 ЗУ «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. [PERSON] отримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року та на підставі ЗУ від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування. ЗУ від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний ЗК України. Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння та користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України, та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися та передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених ч. 3 цієї статті. Згідно ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: п. 6 розд. Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; п. 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами у частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами та організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таким чином, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому, згідно ч. 2 ст. 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано таким, що успадковане позивачкою, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд при ухваленні рішення застосовує останню правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20 листопада 2019 року по справі № 368/54/17, якою Верховний суд відступив від висновків, викладених у попередніх постановах Верховного суду від 31.10.2018 р. у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц. На підставі викладеного та

Outcome: approved