Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

10 травня 2017 року ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. 10 березня 2017 року та визнання недійсним договору іпотеки вказаної квартири, посвідченого 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказував, що 27 серпня 2008 року між ним та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит в сумі 1 800 000,00 гривень з терміном повернення до 26 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким [PERSON] передала позивачу в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.12.2010 року в справі № 2-211405/10 стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором. [INFO] року [PERSON] померла. У вересні 2016 року позивачу стало відомо про державну реєстрацію припинення іпотеки за іпотечним договором та про реєстрацію права власності за іншою особою. Окрім того, позивач дізнався, що квартира передана в іпотеку [PERSON] Позивач своєї згоди на припинення іпотеки, відчуження предмету іпотеки та укладення іншого іпотечного договору не надавав, а тому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О., реєстровий номер 2017, за яким [PERSON] набув у власність вказану квартиру, а також просив визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений 13 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В., реєстровий номер 384, за яким [PERSON] передав казану квартиру в іпотеку [PERSON] Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів судові витрати, пов'язані з розглядом справи. У судове засідання 20.07.2018 року представник позивача не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність. У судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позову заперечував та просив слухати справу без фіксації судового процесу. Крім того, представником відповідачів було подано до суду письмові заперечення, згідно яких позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заперечення представника відповідачів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] За умовами вказаного іпотечного договору [PERSON] передала в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті з заявою про прийняття спадщини звернувся її син [PERSON] 10 березня 2017 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] у Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄЛЕКТРА». Згідно матеріалів нотаріальної справи, наданих до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О., на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, її власником було ТОВ «ЄЛЕКТА», про що 25 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено відповідний запис. 13 березня 2017 року [PERSON] передав квартиру [ADDRESS] в іпотеку [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, укладеним відповідачами 13 березня 2017 року, про що свідчать матеріали нотаріальної справи, надані до суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яремчук М.В. Судом також встановлено, що ані позивач, ані [PERSON], ані її спадкоємець [PERSON] не були і не є сторонами спірних правочинів. Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував на недійсність правочину з огляду на положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку». Частиною 3 статті 9 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", в редакції яка діяла на момент укладення договору іпотеки між позивачем та [PERSON], у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Разом з тим, як встановлено судом, позивач не є стороною спірних правочинів, а жоден з відповідачів не є стороною правочинів, в тому числі договору іпотеки, укладених [PERSON] з позивачем. ТОВ «ЄЛЕКТА», яке продало квартиру [ADDRESS] [PERSON], також не є стороною іпотечного договору, за яким позивач є іпотекодержателем. Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що обтяження спірної квартини у відповідному реєстрі іпотек на користь позивача мало місце. Права позивача не порушені оскаржуваними правочинами та не можуть бути відновлені у спосіб визнання цих правочинів недійсними. Відповідачі не укладали з позивачем договорів щодо передачі в іпотеку квартири [ADDRESS]. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, позивач не позбавлений права звернутись з позовом до спадкоємця [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості спадкодавця в межах вартості успадкованого майна. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з роз'яснень п.10 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Тобто, позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише у тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи не учасника правочину, і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі - продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як випливає з матеріалів нотаріальних справ, наданих до суду, та не заперечується позивачем, що відображено в його позовній заяві, на момент укладення спірних правочинів в реєстрах були відсутні будь-які записи про обтяження квартири [ADDRESS] на користь позивача. Відповідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частина 1 ст. 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідачі не порушували прав позивача та не є відповідальними за відчуження спірної квартири спадкоємцем [PERSON] без згоди позивача. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що право позивача не може бути захищено та відновлено в спосіб визнання недійсними спірних правочинів. З огляду на те, що ані позивач, ані спадкоємець [PERSON] не є сторонами спірних правочинів, повернення сторін спірних правочинів до первісного стану жодним чином не відновить та не змінить прав позивача. Посилання Позивача на постанову Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16 суд оцінює критично, оскільки обставини вказаної справи відмінні від обставин справи, що розглядається судом. Зокрема у зазначеній справі суд встановив нікчемність правочину відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя саме іпотекодавцем, а не особою, що є добросовісним набувачем. Окрім того, у справі, на яку посилається позивач, судами було встановлено наявність обтяження майна іпотекою на момент вчинення спірного договору відчуження. В справі ж яка розглядається судом, на момент укладення спірних правочинів, майно не було обтяжене іпотекою на користь позивача, що не заперечується останнім та відображено в його позовній заяві. Вирішуючи питання, пов'язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Судом встановлено, що станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, продавець, ТОВ «ЄЛЕКТРА», підтвердив належність йому квартири, відсутність заборони продажу та прав на неї третіх осіб. Крім того, нотаріусом, який посвідчував правочин, було належним чином перевірено належність ТОВ «ЄЛЕКТРА» квартири, що підтвердило наявність у нього права власності на нерухоме майно. Вказане підтверджується матеріалами нотаріальної справи, наданими суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. На момент укладення спірного іпотечного договору, квартира належала [PERSON], під обтяженням чи забороною не перебувала, що підтверджено матеріалами нотаріальної справи, наданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якимчук М.В. Доказів того, що відповідачам було відомо на час укладення спірного договору купівлі-продажу, або спірного іпотечного договору про наявність судових спорів щодо квартири, про обтяження квартири іпотекою на користь позивача, або перебування її під забороною відчуження позивачем суду не надано. У відповідності до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно ч. 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Позивачем не доведено тієї обставини, що відповідачі діяли недобросовісно при укладенні спірних правочинів. Позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів порушення свого права саме спірними правочинами та можливості відновлення своїх прав внаслідок визнання їх недійсними. Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який укладено між ТОВ «ЄЛЕКТРА» та [PERSON], а також іпотечного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] позивач не врахував, що обраний ним спосіб захисту його права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочинів недійсними призведе до наслідків у вигляді повернення майна не позивачу, а відчужувачу ТОВ «ЄЛЕКТРА», яке не укладало договору іпотеки з позивачем.

Outcome: dismissed