Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач 12 вересня 2014 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 4 листопада 2009 року він працював на посаді оператора виробничого відділу ПАТ «Чорнобаївське». 14 серпня 2014 року він написав на ім'я директора ПАТ «Чорнобаївське» заяву про звільнення його з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із порушенням підприємством трудового законодавства. В цей же день, він прийшов на підприємство, щоб зареєструвати заяву про звільнення, але посадові особи підприємства безпідставно відмовили йому в реєстрації даної заяви, а тому він заяву із проханням звільнити його з роботи з 14 серпня 2014 року навдіслав поштою. 15 серпня 2014 року він надіслав на адресу підприєсмтва заяву, в якій просив, в зв`язку із звільненням за порушення трудового законодавства, провести з ним остаточний розрахунок та видати трудову книжку, наказ про звільнення та довідку про остаточний розрахунок. Його лист був отриманий представником ПАТ «Чорнобаївське» 19 серпня 2014 року. 8 вересня 2014 року він отримав наказ № 139-к від 04.09.2014 року про звільнення його з посади оператора ПАТ «Чорнобаївське» за порушення трудової дисципліни - прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України) з 4 вересня 2014 року. Вважає дії відповідача незаконними, оскільки працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Своїми незаконними діями відповідач завдав йому і моральної шкоди. Після звільнення він почуває себе ошуканим, так як розраховував на отримання вихідної допомоги, що дозволило б йому знайти роботу відповідно до його уподобань. Звільнення його по компрометуючій статті завдає йому душевного болю, оскільки в майбутньому йому складно буде влаштуватися на роботу, так як роботодавці в першу чергу звертають увагу на підстави звільнення з попереднього місця роботи. Порушено його нормальний уклад життя, а тому, він вимушений звертатися до суду для захисту своїх прав, що не приносить йому ніякого задоволення, адже це вимагає додаткову втрату часу, який би він міг використати для пошуку роботи та витрачання коштів на судовий розгляд. Просив зобов'язати відповідача змінити формулювання в його трудовій книжці про підстави звільнення з роботи з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в сумі 10163 грн. 25 коп., кошти за затримку розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2014 року по 12 вересня 2014 року в сумі 3390 грн. 18 коп. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. В ході судового засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. 25 листопада 2014 року представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11857 грн. 23 коп. 10 грудня 2014 року представник позивача надав суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме просив визнати наказ №139-к від 4 вересня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади оператора ПАТ "Чорнобаївське" за порушення трудової дисципліни - незаконним та зобов`язати змінити формулювання в трудовій книжці [PERSON] про підстави та дату звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України з 4 вересня 2014 року на п. 3 ст. 38 КЗпП України з 14 серпня 3014 року. Представник відповідача ПАТ «Чорнобаївське» позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що з 10 по 13 серпня 2014 року позивач був відсутній на роботі, про що свідчать доповідна записка бригадира [PERSON] від 14 серпня 2014 року та акти невиходу на роботу за відповідні дні. Так як, 14 серпня 2014 року [PERSON] також не з'явився на робочому місці, що підтверджується підписаними актами невиходу на роботу, керівництвом ПАТ «Чорнобаївське» було прийняте рішення звернутися до [PERSON] з листом про надання пояснень з приводу невиходу на роботу. Зазначений лист за вих. № 1241 від 14.08.2014 року було надіслано на адресу позивача 15.08.2014 року, а отримано ним 20.08.2014 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомлені. Однак і після цього, позивач не з'являвся на роботі та про причини своєї відсутності не повідомляв, про що свідчать відповідні акти невиходу на роботу та доповідна записка бригадира [PERSON] від 15.08.2014 року. 2 вересня 2014 року [PERSON] з'явився на підприємстві та керівництво звернулося до нього з проханням надати пояснення, щодо його відсутності на роботі, однак позивач відмовився це зробити та покинув підприємство. Даний факт підтверджується актом від 02.09.2014 року. Взявши до уваги зазначені обставини, керівництвом підприємства було прийняте рішення звільнити [PERSON] з посади оператора відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що було видано відповідний наказ № 139-к від 04.09.2014 року. В той же день, оскільки позивача не було на підприємстві, йому було надіслано лист № 1312 від 04.09.2014 року про факт звільнення та необхідність з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки та розрахунку по заробітній платі. Окрім цього, інспектор з кадрів ПАТ «Чорнобаївське» в телефонному режимі зв'язалася із [PERSON] та повідомила йому про те, що його було звільнено та про необхідність з'явитися на підприємстві. В той же день позивач прибув до відділу кадрів ПАТ «Чорнобаївське», де ознайомився із наказом про звільнення, про що свідчить його особистий підпис на наказі, а також отримав трудову книжку. Цей факт підтверджується відповідним записом в книзі реєстрації трудових книжок та підписом [PERSON] Таким чином, вимога позивача про визнання його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, незаконним та зобов'язання змінити формулювання в трудовій книжці про підстави та дату звільнення є необгрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача, щодо виплати йому вихідної допомоги, так як він був звільнений відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю (прогул). Також не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині виплати йому заробітної плати за період з 15.08.2014 року по 15.09.2014 року, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15.08.2014 року по 25 листопада 2014 року, так як згідно із наказом № 139-к, позивача було звільнено з роботи 4 вересня 2014 року то і повний розрахунок по заробітній платі з ним було проведено 4 вересня 2014 року. Йому була нарахована сума у 2 643 грн. 38 коп., яку він отримав у касі підприємства 4 вересня 2014 року, про що свідчить відомість на виплату грошей, у якій позивач залишив особистий підпис, тим самим підтвердивши отримання грошей. Зважаючи на викладене не підлягають задоволенню і вимоги позивача, щодо стягнення моральної шкоди. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи зі слідуючого: Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст.11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], відповідно до наказу № 149-к від 4 листопада 2009 року був прийнятий на посаду лператора виробничого відділу СПП ЗАТ "Чорнобаївське" - запис № 3. Відповідно до запису № 4 в трудовій книжці позивача, СПП ЗАТ "Чорнобаївське" перейменовано в ПАТ "Чорнобаївське". Наказом № 139-к від 4 вересня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи з посади оператора за порушення трудової дисципліни - прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України) - запис № 5. Із наданих позивачем пояснень в судовму засіданні та долучених заяв вбачається, що він 14 серпня 2014 року звернувся до адміністрації ПАТ "Чорнобаївське" із заявою про звільнення його з роботи за ст. 38 ч. 3 КК України, але, так як посадові особи підприємства відмовили йому в реєстрації заяви, то він в цей же день надіслав її на адресу підприємства поштою. 15 серпня 2014 року він надіслав на адресу підприєсмтва заяву, в якій просив, у зв`язку із звільненням за порушення трудового законодавства, провести з ним остаточний розрахунок та видати трудову книжку, наказ про звільнення та довідку про остаточний розрахунок. Із наданої позивачем заяви, яка була надіслана ним на адресу відповідача 14 серпня 2014 року вбачається, що він просив звільнити його з роботи за ст. 38 ч. 3 КЗпП (заборгованість із заробітної плати). Однак позивач, а ні в заяві до підприємства про його звільнення з роботи, а ні в позовній заяві не зазначив суму заборгованості по заробітній платі та за який період вона утворилася. Відповідно до ст 38 КзпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КзпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору, значення має факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Із наданих представником ПАТ «Чорнобаївське» суду відомостей про виплату заробітної плати за червень та липень 2014 року, вбачається, що позивач отримував в зазначені місяці заробітну плату. Таким чином, факт порушення підприємством норм трудового законодавства та вимог колективного договору [PERSON], у відповідності до вимог ст 60 ЦПК України, не доведено, доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано. А ні позивачем, а ні його представником не заявлялось клопотань, про витребування довідок із компетентних органів, які б підтвердили, що на ПАТ «Чорнобаївське» існувала заборгованість з виплати працівникам заробітної плати. В ході розгляду справи позивач, на підтвердження заборгованості по заробітній платі надав суду розрахункові листки за червень та липень 2014 року, в яких останньою строкою зазначено борг за підприємством на початок місяця та борг за підприємством на кінець місяця. В ході судового засідання представник відповідача зазначив, що дані записи є помилкою, яку "висвітлює компютерна програма" та надав суду розрахункові листи за вказані місяці без зазначеної помилки, а також відмості про виплату позивачу заробітної плати в червні та липні 2014 року. За весь час розгляду справи позивач так і не зазначив, в якому ромірі йому не була виплачена заробітна плата та за який період. Крім того, під час розгляду справи представник позивача 10 грудня 2014 року збільшив позовні вимоги, а саме, просив виизнати незаконним наказ №139-к від 4 вересня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади оператора ПАТ "Чорнобаївське" за порушення трудової дисципліни, однак жодних посилань, в чому полягає незаконність даного наказу, не зазначив. Як вбачається із наказу директора ПАТ "Чорнобаївське" № 139-к від 4 вересня 2014 року "Про звільнення", [PERSON] починаючи з 10 серпня 2014 року по 4 вересня 2014 року не зявлявся на робочому місці, та відповідно, не виконував свої трудові обов`язки. На пропозицію адміністрації надати пояснення з приводу невиходу на роботу, яка була отримана особисто [PERSON] по пошті 20 серпня 2014 року та 22 серпня 2014 року, останній не відреагував, пояснень не надав. Таким чином, [PERSON] був звільнений з посади оператора ПАт "Чорнобаївське" за порушення трудової дисципліни - прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Факт невиходу позивача на роботу в період, який передував написанню ним заяви про звільнення, а саме з 10 по 14 серпня 2014 року, підтверджується наданими представником відповідача доказами, а саме: табелем обліку роботи за серпень 2014 року, відповідно до якого [PERSON] з 10 серпня 2014 року і до кінця місяця на роботу не виходив, доповідною запискою бригадира [PERSON] від 15 серпня 2014 року про відсутність [PERSON] на робочому місці та актами невиходу на роботу з 10 по 14 серпня 2014 року включно, та з 15 серпня по 4 вересня 2014 року. Крім того, допитана в ході судового засідання свідок [PERSON], суду пояснила, що вона працює інспектором відділу кадрів ПАТ "Чорнобаївське" та нею особисто підписувалися акти про невихід працівника [PERSON] на роботу з 10 серпня 2014 року. В ході судового засідання, позивач підтвердив, що дійсно 10, 11, 12 та 13 серпня він не був на роботі, так як хворів, відділ кадрів про свою хворобу не повідомляв, лікарняний лист, або ж довідку, в лікарні не отримував та адміністрації підприємства не надав. 14 серпня 2014 року він прийшов на підприємство з метою звільнення з роботи, а так як адміністрація відмовилась прийняти у нього заяву, він залишив підприємство, надіслав заяву про звільнення поштою та на роботу більше не виходив, так як вважав, що його повині були звільнити з роботи за його заявою з 14 серпня 2014 року. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний власником у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, суд, вважає, що позивач був відсутній на роботі з 10 по 14 серпня 2014 року без поважних причин, а тому відповідач мав право звільнити останнього з роботи за прогул, однак рішення про звільнення позивача з роботи було прийняте відповідачем після з`ясування поважності невиходу позовича на роботу. Як підставу незаконності наказу № 139-к від 4 вересня 2014 року про звільнення позивача з роботи, представник позивача зазначив той факт, що відповідач не мав право самостійно змінювати підставу звільнення позивача з роботи, яку він зазначив у заяві про звільнення, інших підстав незаконності даного наказу, а ні позивач, а ні його представник не зазначили, а тому суд не вправі перевіряти інші можливі підстави незаконності наказу про звільнення позивача з роботи. Отже, підстава для звільнення позивача з роботи за прогул, у відповідача фактично виникла після 11 серпня 2014 року, а тому, суд не вважає, що відповідач самостійно змінив підставу для звільнення позивача з роботи. Одначно, суд, вважає, що позивач, з метою уникнення звільнення його з роботи за прогули, а саме за невихід на роботу в період з 10 по 14 серпня 2014 року, і подав до адміністрації заяву про звільнення його з роботи за ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Виходячи з викладеного, суд вважає, що немає і підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги, коштів за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Outcome: dismissed