Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

У березні 2014 року позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилалась на те, що вона, [PERSON] 21 квітня 1959 року взяла шлюб з [PERSON]. 24 червня 1983 року її чоловік купив у колгоспі «Перемога» будинок житловою площею 52 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться на присадибній земельній ділянці 0,45 га за адресою [ADDRESS], сплативши за нього у повному обсязі ціну, обумовлену договором: 14 860 карбованців. Інших правочинів щодо переходу права власності по вищезазначеному будинку не зареєстровано. [INFO] року її чоловік [PERSON] помер, внаслідок чого відкрилася спадщина на вищевказаний житловий будинок. Вона проживала разом з чоловіком на день його смерті і в подальшому у спірному будинку, і таким чином фактично прийняла спадщину, прийнявши у володіння успадковане майно. Крім того, їй була призначена пенсія у зв'язку із втратою годувальника. Інші спадкоємці, окрім неї, спадщину не прийняли, оскільки на момент смерті спадкодавця не проживали разом з ним, і заяв про прийняття спадщини до компетентних органів не подавали. 07 березня 2014 року вона подала до Другої Синельниківської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві. Вона дізналась, що її син [PERSON] без її відома оформив право власності на спірний будинок на себе, чим порушив її права. Крім того, син оформив право власності й на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Державний акт був виданий, як у ньому зазначено, на підставі рішення VIII сесії І скликання Дібровської сільської ради народних депутатів 24.04.1997 року, однак, в протоколі восьмої сесії І скликання ,від 24.04.1997 року відомості про [PERSON] відсутні. Позивачка просила суд: поновити строк позовної давності; встановити факт своєчасного прийняття спадщини [PERSON] після померлого [PERSON]; визнати в порядку спадкування за законом за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS]; визнати недійсним рішення виконкому Мар'ївської сільської ради народних депутатів №22 від 24.03.1993 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок від 15 квітня 1993 року; визнати недійсним рішення №26 від 07 жовтня 2005 року виконкому Дібровської сільської ради Синельниківського р-ну Дніпропетровської області про заміну власності на жилий будинок; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 листопада 2005 року; визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий на підставі рішення VIII сесії І скликання Дібровської сільської ради народних депутатів 24.04.1997 року; витребувати будинок [ADDRESS] з чужого незаконного володіння; усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] будинком [ADDRESS] (том 1, а.с. 2-9, 50-62, 131-132, 160-161). Під час розгляду справи представник позивачки [PERSON] відмовився від вимоги про поновлення строку позовної давності для звернення з позовом, так як вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про те, що право власності на спірний будинок належить її сину [PERSON] позивачці стало відомо після розгляду Синельниківським міськрайонним судом справи про розподіл майна між її сином [PERSON] та його дружиною [PERSON] (рішення від 06.09.2013 року). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини за законом, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, про визнання недійсним рішення виконкому та свідоцтва про право власності на житловий будинок, про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням майном - відмовлено в повному обсязі (том 2, а.с. 32-34). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі (том 2, а.с. 70-78). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на ст. 61 ЦПК України та виходив із того, що рішенням суду, яке набрало чинності, доведено право власності відповідача на спірний будинок на час звернення з даним позовом [PERSON] При цьому суд посилався на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, яким встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить [PERSON]. [PERSON] проживала в шлюбі з відповідачем та виплачувала розстрочку за будинок разом з відповідачем [PERSON], і була зареєстрована у цьому будинку з 19.06.1985 року і по теперішній час. За договором купівлі-продажу батьком відповідача [PERSON] право власності на будинок за адресою [ADDRESS] не було набуто (том 1, а.с.139-142). Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року (том 1, а.с. 137-138). Однак, із висновками суду у повній мірі погодитись неможливо з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не брала участь у розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, позовні вимоги щодо правомірності набуття спірного будинку батьком [PERSON] - [PERSON], а також щодо спадкування не заявлялись і судом у рамках справи про поділ майна подружжя - не розглядались. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення повинно бути зазначено: встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався. Із рішення суду вбачається, що воно фактично не містить обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини за законом, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, про визнання недійсним рішення виконкому та свідоцтва про право власності на житловий будинок, про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, про витребування майна з чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням майном. Не зазначено у мотивувальній частині рішення і висновок суду щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що порушення судом 1 інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із наступного. [PERSON], [INFO], (дівоче прізвище [PERSON]) та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 квітня 1959 року (том 1, а.с.10). Згідно з нотаріально посвідченим договором від 24 червня 1983 року [PERSON] придбав у колгоспі «Перемога» будинок за адресою с. Діброва Мар'ївської сільської ради (том 1, а.с.11-12); з виписки загальних зборів колгоспників від 27 січня 1983 року вбачається, що було прийнято рішення про продаж будинку [PERSON] за 14800 грн. (том 1, а.с.13); вартість будинку - 14860 руб. виплачена повністю на момент підписання договору (том 1, а.с.15,16). 17.07.1984 року [PERSON] помер (том 1, а.с.17), [PERSON] на день смерті свого чоловіка проживала з ним за адресою: [ADDRESS], була не працездатною і перебувала на його утриманні, фактично прийняла у володіння успадковане майно. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку, і ці обставини не оспорювались відповідачами [PERSON] та [PERSON] у суді першої та апеляційної інстанції, тому позовні вимоги у частині встановлення факту прийняття спадщини підлягають задоволенню. Посилання відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що [PERSON] пропущено строк позовної давності, - не заслуговують на увагу з наступних підстав. Відповідно до ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки; позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін; перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст. ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] посилалась на те, що про порушення свого права вона дізналась після розгляду Синельниківським міськрайонним судом справи про розподіл майна між її сином [PERSON] та його дружиною [PERSON] (рішення від 06.09.2013 року), ці пояснення відповідачами не спростовані. У постанові Верховного Суду України № 6-7цс14 від 21.05.2014, яка згідно із ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України, зазначено, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. За таких обставин колегія суддів вважає, що [PERSON], звернувшись до суду у березні 2014 року, не пропустила строк позовної давності, тому її порушене право підлягає захисту. Із матеріалів справи вбачається, що загальними зборами колгоспників колгоспу "Перемога" 26 січня 1988 року прийнято рішення про переоформлення житлового будинку на [PERSON], та переведення на нього ж виплати по позиці (том 1, а.с.136). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року встановлено, що у лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «Агротехсервіс-Синельникове» (правонаступник КСП «Перемога»), [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання недійсним рішення та договору купівлі-продажу. Суд у рішенні послався на те, що [PERSON] є належним позивачем у справі, оскільки оскаржуване рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Перемога» від 26.01.1988 року та договір купівлі - продажу жилого будинку між колгоспом «Перемога» та [PERSON], датований 24.06.1983 року - зачіпають її права та інтереси. Судом було встановлено, що укладений 24.06.1983 року між колгоспом «Перемога» та [PERSON] договір купівлі - продажу жилого будинку за адресою: [ADDRESS], був належним чином посвідчений. У тексті договору зазначено, що продаж вчинено за 14860 грн., які [PERSON] сплатив колгоспу «Перемога» через [PERSON]. «Заборон та позики - не має». Станом на 24.06.1983 року відповідач [PERSON] проходив строкову службу у рядах Збройних сил СРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку 24.06.1983 року між колгоспом «Перемога» та [PERSON] не укладався, тому він не може бути визнаний судом недійсним. У цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому апеляційним судом не перевірялось. … За договором купівлі - продажу жилого будинку №2 від 24.06.1983 року між колгоспом «Перемога» та [PERSON] судом було встановлено виконання сторонами умов договору, а саме: продавець колгосп «Перемога» передав майно покупцю [PERSON], а [PERSON] сплатив продавцю обумовлену суму грошей, про що прямо зазначено в тексті договору. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таким чином, право власності у [PERSON] на будинок [ADDRESS] виникло 24.06.1983 року і, відповідно, з цього часу майно вибуло із володіння колгоспу «Перемога». Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. На час проведення загальних зборів колгоспників колгоспу «Перемога» 26.01.1988 року колгосп «Перемога» вже не був власником жилого будинку [ADDRESS], а [PERSON] не була членом колгоспу, отже, загальні збори колгоспу «Перемоги» не могли приймати рішення щодо переоформлення жилого будинку з [PERSON] на [PERSON]. Це рішення суперечить вимогам ст.128, 225 ЦК УРСР, тому є незаконним. Крім того, загальними зборами колгоспників колгоспу «Перемога» не було запитано згоду [PERSON], і, крім цього, загальні збори колгоспників колгоспу «Перемога», ухвалюючи рішення від 26.01.1988 року про переоформлення житлового будинку з [PERSON] на [PERSON], неправомірно внесли зміни у рішення від 1983 року та у договір від 1983 року, а мали б укласти новий, від нової дати. У подальшому рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Перемога» від 26.01.1988 року про переоформлення житлового будинку з [PERSON] на [PERSON] стало підставою (разом з іншими документами) для оформлення права власності на жилий будинок на [PERSON]. Так, рішенням виконкому Мар'ївської сільської ради народних депутатів №22 від 24 березня 1993 року право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] визнано за [PERSON] (том 1, а.с.29, том 2, а.с.23), про що видано свідоцтво про право власності від 15 квітня 1993 року на ім'я [PERSON] (том 1, а.с.28, том 2, а.с.24). Однак, із матеріалів справи вбачається, що таке рішення виконкомом Мар'ївської сільської ради не приймалось, його не має в архіві Синельниківської райдержадміністрації, і відсутній запис про таке рішення у журналі реєстрації рішень (том 1, а.с.232, том 2, а.с. У той же час архівним відділом Синельниківської райдержадміністрації надана копія рішення виконавчого комітету Мар'ївської сільської ради від 24 березня 1993 року про визнання права особистої власності на жилий будинок за [PERSON] (том 1, а.с.210, 233). Сільський голова Мар'ївської сільської ради позовні вимоги визнав (том 1, а.с.124), а представник Мар'ївської сільської ради [PERSON] визнала апеляційну скаргу [PERSON], пояснивши у судовому засіданні апеляційного суду, що рішення від 24 березня 1993 року про визнання права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] визнано за [PERSON] - не приймалось. За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому Мар'ївської сільської ради народних депутатів №22 від 24.03.1993 року про визнання права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] за [PERSON] - підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Мар'ївської сільської ради 15 квітня 1993 року на ім'я [PERSON], оскільки це свідоцтво видано на підставі рішення виконкому, яке не приймалось, а із довідки, виданої виконкомом Мар'ївської сільської ради 6 листопада 2015 року, вбачається, що таке свідоцтво виконкомом не видавалось (том 2, а.с.156). 23 липня 1997 року [PERSON] на підставі рішення VIII сесії І скликання Дібровської сільської ради народних депутатів від 24 квітня 1997 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS], що підтверджується державним актом на землю серії [NUMBER] від 23 липня 1997 року (том 1, а.с.40). Однак, в протоколі восьмої сесії І скликання Дібровської сільської ради народних депутатів від 24.04.1997 року відомості стосовно [PERSON] відсутні (том 1, а.с.41). За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER] також підлягають задоволенню. Рішенням виконкому Дібровської сільської ради №26 від 07 жовтня 2005 року замінено [PERSON] право особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] (том 1, а.с.30), а 16.11.2005 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано у КП "СМБТІ", витяг № 8959123, із яких вбачається, що власником будинку, розташованого в [ADDRESS] є [PERSON] (т.1, а.с.31, 32). Виходячи із того, що право власності на спірний житловий будинок за [PERSON] первісно визнано і зареєстровано неправомірно, то не було підстав і замінювати йому право власності. Тому і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. У той же час позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом - не можуть бути задоволені на теперішній час з наступних підстав. Згідно із п. 1 ч.1 с. 529, ч.1 ст. 549 ЦК УРСР [PERSON] як єдиний спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину, набула права на спадкове майно з моменту відкриття спадщини, а відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Таким чином, слід визнати, що спірний будинок належить позивачці з моменту відкриття спадщини, тобто з [INFO] року, а факт не отримання нею свідоцтва про право на спадщину не свідчить про втрату набутого спадкодавцем права на спадкове майно, оскільки свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР). Ні стаття 561 ЦК УРСР, ні стаття 1298 ЦК України, які передбачають право спадкоємця на одержання свідоцтва про право на спадщину, не містять обмежувального строку одержання такого свідоцтва. Більше того, ч.3 ст. 1296 ЦК України, яка була чинною на час ухвалення судом рішення про поділ майна подружжя, передбачала, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Саме така правова позиція містить у постанові Верховного Суду України № 6-42цс14 від 14.05.2014, яка згідно із ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України. Однак, оскільки рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2013 року право власності на ? частину спірного будинку визнано за [PERSON], і це право власності нею зареєстровано (том 2, а.с.67), рішення суду не змінено і не скасовано, суд позбавлений можливості на теперішній час визнати право власності на спірний будинок за [PERSON] Крім того, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги про витребування спірного будинку із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні [PERSON] будинком, у якому проживає [PERSON], яка зареєструвала своє право власності на ? частину будинку на підставі рішення суду, оскільки на теперішній час [PERSON] не є власником спірного будинку у розумінні ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial