Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить визнати договір фінансового лізингу №3341 від 25 липня 2017 року - недійсним та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на свою користь сплачені кошти у розмірі 32 000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що через мережу інтернет знайшов оголошення про продаж авто марки GEELY Emgrand вартістю 196 000 грн. Приїхавши до офісу відповідача, отримав реквізити для сплати авансу в розмірі 32 000 гривень, після чого між ним та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу №3341, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: автомобіль GEELY Emgrand. Вивчивши більш детально підписаний договір, виявилося що авансовий платіж 32 000 гривень, сплачено на відшкодування комісії за організацію договору, тобто винагороду лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору, а не придбання автомобіля. Окрім того, в договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Позивач вважає Договір фінансового лізингу № 3341 від 25 липня 2017 року недійсним, оскільки, оспорюваний Договір не посвідчений нотаріально, відтак є нікчемним. Договір фінансового лізингу укладено з великою кількістю порушень, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Посилаючись на порушення Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", просить визнати договір фінансового лізингу №3341 від 25 липня 2017 року недійсним та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на свою користь сплачені кошти у розмірі 32 000 грн. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2019 року у задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про передачу цивільної справи за позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача на розгляд до іншого суду за підсудністю відмовлено. Позивач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи у судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовов не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2017 року між ТОВ «Єврокар Україна» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 3341. Предметом договору є транспортний засіб марки GEELY Emgrand,1,5. За умовами договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених Договором. Укладаючи даний договір сторони погодили, що вартість предмета лізингу становить триста дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот гривень. Договір передбачає право отримати предмет лізингу у власність за умови повної сплати вартості автотранспортного засобу та інших витрат (а.с.9-16). Згідно з п. 9.1 договору фінансового лізингу від 25.07.2017 року № 3341 комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію. На виконання п. 9.1 договору фінансового лізингу [PERSON], згідно із квитанцією № 0.0.814791317.1 від 25.07.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» сплатив на рахунок відповідача 32000грн. (а.с.17-18). Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин 1ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу. Частина 2 ст. 799 ЦК України зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року. Відповідно до зазначеної правової позиції виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частина 2 ст. 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Договір фінансового лізингу №3341 від 25 липня 2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» не був нотаріально посвідченим. Відповідно до пункту 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Частини 1 та 2ст. 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначає, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно до частин 1 та 2ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до підпунктів 1.1 та 1.3 ст. 1 договору фінансового лізингу №3341 від 25 липня 2017 року, відповідач (за умовами договору лізингу - лізингодавець) зобов'язувався придбати у власність та передати позивачу (за умовами договору лізингу - лізингоодержувачу) в користування на термін та на умовах, передбачених Договором лізингу, автомобіль - марка/модель: GEELY Emgrand, комплектація/модифікація: Standart, об'єм/тип двигуна: 1,5, тип МТ, привід: 4х2. Специфікація Предмета Лізингу була самостійно та свідомо обрана Лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам. Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати позивач - новий або вживаний, в якій комплектації, якого покоління і року випуску, тощо. Частини 1 та 2ст. 184 ЦК України зазначають, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм ЦК України і є підставою для оспорювання правочину. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, стаття 1 Договору передбачає відповідальність сторін за невиконання умов договору. В зазначеній статті і в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобов'язань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів і т.п. Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до частини 2ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та№6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. За положеннями даної норми ні комісія за укладення Договору, ні адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за організацію договору , розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Відповідно до частини 1ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частини 1 та 2ст. 216 ЦК України зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За викладених обставин, оцінюючи надані сторонами письмові докази в обґрунтування своїх вимог, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину, а саме договору фінансового лізингу № 3341 від 25.07.2017 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», сторонами вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, а також Законом України «Про захист прав споживачів», у зв'язку із чим спірний договір слід визнати недійсним, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки матеріали справи свідчать про сплату коштів позивачем на рахунок відповідача на виконання умов договору, недійсність якого встановлена вище, суд вважає, що з відповідача ТОВ "Єврокар Україна" підлягає стягненню сума, яка була сплачена позивачем на рахунок ТОВ «Єврокар Україна», у розмірі 32 000,00 гривень. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409,6 грн., які складаються з 704,80 грн. - за вимоги немайнового характеру та 704,80 грн. - за вимоги майнового характеру, оскільки позивач при зверненні до суду звільнений від його сплати згідно п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved