Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

29.01.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області з наступною вимогою: встановити факт, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON], яка померла 22 червня 1994 року, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 22 червня 1994 року померла [PERSON]. На випадок своєї смерті [PERSON], залишила заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Зідьківської селищної ради [PERSON] 11 серпня 1980 року, зареєстровано в реєстрі за №154, яким заповіла їй все своє майно, з чого б воно не складалось, та де б таке не знаходилось, що належатиме їй на день смерті. Після смерті [PERSON] вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, яке належало [PERSON] А саме після її смерті, на протязі шести місяців, вона забрала в своє володіння та управління предмети домашньої обстановки (меблі, пральну машинку) та вжитку (одяг та взуття, які належали померлій), її фотографії, документи, що відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року підтверджує фактичне прийняття нею спадщини. Після спливу шестимісячного строку після смерті [PERSON] Д, вона на протязі багатьох років здійснювала догляд та ремонтувала будинок №18 по вул. Електричній в сел. Зідьки Зміївського району, який належав [PERSON], а також користувалась земельною ділянкою за вказаною адресою. Як їй відомо, інших спадкоємців у [PERSON], в тому числі тих, що прийняли спадщину, не було. Її чоловік загинув під час Другої світової війни. Для можливості оформлення своїх спадкових прав на спадщину, яка залишилась після смерті спадкодавиці, що вона має намір здійснювати в нотаріальному порядку, їй необхідно в судовому порядку встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що вона дійсно прийняла спадщину після смерті [PERSON], відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. 06.02.2018 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. 19.03.2018 позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутністю та з участю її представника - адвоката [PERSON] 30.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 19.04.2018 від представника відповідача - голови Зідьківської сільської ради [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за відсутністю представника територіальної громади в особі Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області. Відсутні передбачені ст. 223 ЦПК України підстави для відкладення судового розгляду з причини нез'явлення представника територіальної громади Зідьківської селищної ради Харківської області, що дало суду підстави для судового розгляду справи по суті за відсутності представника територіальної громади Зідьківської селищної ради Харківської області. Під час судового розгляду представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовну заяву задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 11.08.1980 року секретарем Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області був посвідчений заповіт, згідно з яким [PERSON] заповіла все своє майно з чого б воно складалося, та де б таке не знаходилося, що належатиме їй на день смерті своїй дочці [PERSON] (а. с. 6). Згідно свідоцтву про смерть, виданому 23.06.1994 року Зідьківською селищною радою Зміївського району Харківської області, [PERSON] померла 22.06.1994 року у віці 88 років в с. Зідьки Зміївського району Харківської області. (а. с. 7). Таким чином, позивачка [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлої 22.06.1994 року матері [PERSON] Даними довідки Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області від 04.12.2017 року підтверджується, що [PERSON], [INFO], була зареєстрована з 17.04.1954 по день смерті 22.06.1994 за адресою: смт Зідьки Зміївського району Харківської області, вул. Електрична, 18. На день її смерті разом з [PERSON] були зареєстровані: онук [PERSON], [INFO]; дружина онука [PERSON], [INFO], стороння особа [PERSON], [INFO]. Більше ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. (а. с. 22). З листа Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області №450/01-16 від 24.04.2018 вбачається, що після померлої 22 червня 1994 року [PERSON], з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. (а. с. 31). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що [PERSON] була зареєстрована та проживала по день смерті разом з ними. Після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] на протязі шести місяців забрала в своє володіння та управління предмети домашньої обстановки та вжитку. Тобто свідки підтвердили факт прийняття спадщини за заповітом позивачкою [PERSON] після померлої матеріХоменко О. Д. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. У відповідністю з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 р. №5 (в редакції від 25.05.1998) заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Частиною 1 ст. 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року з наступними змінами та доповненнями. Статтею 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 18 червня 1994 року (була чинна на момент виникнення правовідносин) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. На підставі зазначених вище, досліджених під час судового розгляду доказів, судом достовірно встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки позивачка не має документів, що необхідні і достатні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном, іншим чином встановити цей факт позивачка не має можливості, встановлення цього факту має для позивачки юридичне значення, позовна заява [PERSON] про встановлення факту того, що вона прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла 22 червня 1994 року, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. З урахуванням характеру спірних правовідносин та відсутності вимог позивачки про відшкодування судових витрат, витрати по сплаті судового збору залишаються понесеними за її рахунок.

Outcome: approved