Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Автотехнікс Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та Товариством 17.02.2017 року був укладений Договір фінансового лізингу № 170087, відповідно до якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб марки «Renault Duster», за який було сплачено суму у розмірі 52 578 грн. 40 коп. Однак, позивач був введений в оману стосовно умов договору, оскільки відповідно до п. 12.1 Договору Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, але в такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансового платежу, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, Адміністративний платіж поверненню не підлягає взагалі. Таким чином, відповідачем було утримано 52 578 грн. 40 коп., однак, при розірванні договору Лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Крім того, договір укладений без додержання належної форми, без наявності відповідного дозволу (ліцензії) та не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 170087 від 17.02.2017 року, укладений між ТОВ «Автотехнікс Україна» та [PERSON]; - стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 52 578, 40 грн.; - стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності представника відповідача, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17.02.2017 року між ТОВ «Автотехнікс Україна» та [PERSON] був укладений Договір фінансового лізингу № 170087, відповідно до якого, предмет лізингу автомобіль марки «Renault Duster» є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача, згідно з умовами даного Договору. Предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу. Умовами вказаного Договору передбачені такі лізингові платежі: Адміністративний платіж у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; Авансові платежі, які в сукупності становлять 50% вартості предмета лізингу; комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лізингу. Позивач відповідно до умов Договору сплатив відповідачу Адміністративний платіж в розмірі 52 578 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією № 852\\з33 (а.с. 16) та відповідно до Додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 170087 від 17.02.2017 року являється 10% від загальної вартості предмету лізингу в гривневому еквіваленті за курсом 27,30 грн. за 1 долар США (повна вартість 19 259,49 доларів США, 10% - 1 925,95 доларів США) (а.с. 13). Однак, відповідач так і не передав позивачу у користування предмет лізингу автомобіль «Renault Duster, протягом строку, визначеного договором. Згідно п.1.4 Договору Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, оскільки предмет ; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Частинами 1, 2 , 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно п. 5.4 Договору Лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим Договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця як власника предмета лізингу, щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що виникло прямо або опосередковано внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмета лізингу, або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння Лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Але на підставі п. 7.3 Договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь Лізингодавця. Пунктом 8.17 Договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/ або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Таким чином, позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Розділом 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність Лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Разом з тим, у випадках, коли Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, однак в такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Хоча, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, до договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору при неналежному виконанні договору саме відповідачем з погіршенням становища споживача по відношенню до становища відповідача (надають відповідачу право не повертати суму Адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем), передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п. 5.4, 7.3, 8.17, розділ 12). Згідно ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Разом з тим, у правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року, зазначено, що аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. А тому суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України (рішення Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15). Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу від 17 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «Автотехнікс Україна» та [PERSON], нотаріально посвідчено не було. Крім того, відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Слід зазначити, що позивач не заявляє вимогу про визнання Договору фінансового лізингу від 17 лютого 2017 року нікчемним, однак обґрунтовує нікчемність цього правочину в тексті позовної заяви. З цього приводу, враховуючи положення п. 4-7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд зазначає, що під час розгляду спору встановлено наявність підстав вважати Договір фінансового лізингу від 17 лютого 2017 року нікчемним (недодержання сторонами вимоги ЦК України про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу), з огляду на це суд одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи вищевказані норми, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним Адміністративний платіж в сумі 52 578,40 гривень. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено судом, внаслідок нехтування відповідачем правами позивача, в результаті чого був укладений Договір, який не відповідає чинному законодавству України, позивач [PERSON] отримав моральні страждання, що виразилися у тому, що грошова сума, що була сплачена на рахунок відповідача, була всіма заощадженнями його сім'ї, а транспортний засіб він мав намір використовувати в господарстві задля того, щоб мати можливість утримувати сім'ю, що вплинуло на його психологічний стан, моральні страждання. Але при цьому суд вважає, що розмір шкоди, зазначений позивачем, є завищеним і становить 3 000, 00 грн., який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial