Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 47629,22 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., витрати за проведення експертизи в розмірі 2000,00 грн., витрати за послуги евакуатора в розмірі 259,00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 598, 90 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.12.2013 року о 13.30 год. на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг по вул. Патріотів - вул. Попильянської в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Хюндай», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], та автомобіля «БМВ», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Позивач зазначає, що право користування та розпорядження автомобілем марки «БМВ» д.н. [NUMBER], йому надано на підставі Довіреності від 01.04.2013 року, посвідченої [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованої в реєстрі за №627. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 31.01.2014 року , відповідача було визнано винною у вчинені ДТП, що сталася 14.12.2013 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн., а постановою Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2014 року, постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 31.01.2014 року було залишено без змін. Позивач посилається, що згідно Висновку №ЕД-1-2-64/13 експертного автотоварознавчого дослідження від 24.01.2014р., здійсненого експертом [PERSON], сума матеріальних збитків спричинених пошкодженням автомобіля марки «БМВ», д.н. [NUMBER] складає 97 629 грн. 22 коп. Також, позивач зазначає, що згідно умов Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/7323706, сума страхового відшкодування становить 50 000,00 грн. Таким чином, позивач вважає, що з відповідача на його користь має бути стягнуто відшкодування матеріальних збитків в розмірі 47629,22 грн. Крім того, позивач вважає, що з відповідача на його користь має бути стягнуто витрати за проведення експертизи в розмірі 2000,00 грн. та витрати за послуги евакуатора в розмірі 259,00 грн. Окрім того, позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, які останній зазнав внаслідок пошкодження автомобіля та порушення звичайного способу життя, а тому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач та його представник посилалися на те, що Висновком автотехнічного дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди за № 4/14 від 21.01.2014 року, який був складений директором ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз» Ільченко А.І. підтверджує відсутність вини відповідача у ДТП, яка сталася 14.12.2013 року, а тому вважають, що підстави для стягнення матеріальної шкоди з відповідача відсутні. При цьому вважають, що даним Висновком підтверджується про порушення ПДР саме позивачем по справі. Також посилалися на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження розміру спричиненої матеріальної шкоди, а наданий позивачем Висновок за № ЕД-1-2-64/13 від 24.01.2014 року складений в порушення норм чинного законодавства. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач не має право вимоги за вказаним позовом, оскільки останній не є належним позивачем по справі, а тому просив відмовити в задоволенні позову повністю. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.12.2013 року о 13.30 год. на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг по вул. Патріотів - вул. Попильянської в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Хюндай», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], та автомобіля «БМВ», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON], внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень ( а.с. ,35). Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 31.01.2014 року відповідача [PERSON] було визнано винною у вчинені ДТП, що сталася 14.12.2013 року та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.( а.с. 27-28). Згідно вказаної постанови вбачається, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм - [PERSON] п. 16.12 Правил дорожнього руху. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2014 року, постанову Солом'янського районного суду м. Києва від 31.01.2014 року було залишено без змін (а.с.29-32). Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Представник відповідача в суді просив відмовити в задоволенні позову щодо стягнення матеріальної шкоди посилаючись на те, що позивач, як учасник ДТП, сам порушив правила дорожнього руху. В підтвердження наявності вини позивача у ДТП та на спростування відповідної вини відповідача, яка встановлена Постановою Солом»янського районного суду м.Києві від 31.01.2014 року, представник відповідача подав до суду Висновок №4/14 авто-технічного дослідження від 21.01.2014 року ( а.с. 58-61), який суд не приймає до уваги, виходячи з наступного. Суд вважає, що наданий висновок спрямоване на перегляд тих обставин ДТП, які вже дослідженні та встановленні під час розгляду адміністративної справи судом першої інстанції, яке має при розгляді даної справи преюдиційне значення. Відповідна постанова в адміністративній справі набрала чинності, не зважаючи на те, що відповідачем оскаржувалась до Апеляційного суду м. Києва, а вказаний висновок автотехнічного дослідження був предметом оцінки при розгляді матеріалів адміністративної справи щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Крім того, відповідно до п. 7 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина відповідача у ДТП встановлена та підтверджена матеріалами справи, а посилання позивача, що відповідач , як винна особа у ДТП, має відшкодувати понесені збитки, обґрунтованими. Встановлено, що автомобіль «BMW X5» д.н. [NUMBER], належить на праві власності [PERSON] ( а.с. 6). З матеріалів справи встановлено, що на момент ДТП автомобіль марки «БМВ» д.н. [NUMBER], перебував у володінні позивача на відповідній правові підставі, що підтверджується копією Довіреності від 01.04.2013 року ( а.с.34). Зі змісту даної довіреності вбачається, що вона за своєю суттю є договором доручення. Вказана угода є чинною та у передбаченому порядку не скасовано. Вбачається, що за вказаним договором позивач наділений правом керування та розпорядження автомобілем (продати, обміняти, здати в оренду , зняти з обліку тощо), тобто правом на відчуження даного майна, та зокрема, одержання коштів внаслідок пошкодження транспортного засобу. Дані обставини в суді визнані представником третьої особи [PERSON], який також не заперечував проти задоволення позову [PERSON] У відповідності до положень п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. З огляду на викладене та враховуючи зміст наданих позивачу повноважень, суд вважає, що позивач має право вимоги до відповідача за даним позовом. Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно положень ст.ст. 1187, 1188 Цивільного кодексу України шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п.16 Постанови "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" передбачено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована згідно Полісу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС/7323706, згідно якого ліміт відповідальності за шкоду завдану майну становить 50000,00 грн. Згідно Висновку №ЕД-1-2-64/13 експертного автотоварознавчого дослідження від 24.01.2014р., здійсненого експертом [PERSON], сума матеріальних збитків спричинених пошкодженням автомобіля марки «BMW X5», д.н. [NUMBER] складає 97 629 грн. 22 коп. (а.с.8-25). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] підтримав складений ним Висновок, дав повну та обґрунтовану відповідь щодо проведеного дослідження. Оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приймає до уваги Висновок за №ЕД-1-2-64/13 від 24.01.2014 р., як такий, що узгоджується з матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, що регламентують порядок визначення матеріальної шкоди. Разом з тим, відповідачем не спростовано розмір матеріального збитку та відповідно вказаний вище Висновок, а тому заперечення відповідача в цій частині суд не приймає до уваги. Також в судовому засіданні встановлено та не заперечувалося позивачем, що до страхової компанії відповідача, позивач не звертався, а тому з урахуванням наявного Полісу позивач просив стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що дорівнює 47 629,22 грн. З огляду на викладене та враховуючи межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріального збитку в розмірі 47629,22 грн., виходячи з наступного розрахунку 97 629,22 грн. (сума матеріального збитку згідно висновку експертизи №ЕД-1-2-64/13) - 50000,00 грн. (сума ліміту матеріальних збитків згідно полісу АС/7323706) = 47629,22 грн. При цьому, позивачем вимог щодо стягнення з відповідача франшизи у розмірі 500,00 грн. , заявлено не було Крім того, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати позивача по сплаті висновку експертного дослідження по визначенню матеріального збитку за № ЕД-1-2-64/13 від 24.01.2014 р. в розмірі 2000,00 грн. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат за послуги евакуатора в розмірі 259,00 грн., виходячи з наступного. Згідно ст. 29 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат, пов»язаних з евакуацією транспортного засобу мають бути віднесені за рахунок страхової компанії відповідача. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з засад розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А тому, з урахуванням перенесених моральних страждань, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 516,29 грн.

Outcome: partial