Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована його донька - відповідач по справі, яка з 2010 року в ній не проживає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає йому як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач та її законний представник не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилася, раніше надала до суду інформацію, в якій заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки не має змоги з`ясувати думку неповнолітнього відповідача та її законного представника через відсутність з ними засобів зв`язку. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 02.09.2019 року, згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , (власник) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 28.05.2019 року, виданою Центрам надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 28.05.2019 року за № 33711 (а.с.9). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 28.05.2019 року, виданою Центрам надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 28.05.2019 року за № 33711, свідоцтвом про народження від 17.03.2004 року, відповідний запис № 36, серія [NUMBER] , та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 05.06.2019 року № 770 (а.с.8, 9, 13). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.04.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 894, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.02.2009 року № 21767648, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.6, 7). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 11.03.2019 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за вказаною адресою [PERSON] не проживає з 01.01.2010 року (а.с.10). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, суд вважає, що факт не проживання неповнолітньої [PERSON] , в квартирі позивача, за місцем реєстрації її батька свідчить про те, що вона самостійно визначилася із своїм місцем проживання в іншому місці. За матеріалами справи підтверджено, що відповідач, яка є членом сім`ї позивача, зареєстрована в квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, не є співвласником майна, відсутня понад один рік без поважних причин, не бажає знятися з реєстрації в добровільному порядку, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved