Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

У жовтні 2017 року до суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» (в особі директора Сільвестрова В.Ю.) з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій. Позовні вимоги обґрунтовані наступним, з 01.04.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «УЮТ-2011» виконує функції управління та надання послуг з утримання будинків, споруд або групи будинків і споруд та об'єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях частини Покровського району м. Кривого Рогу. Приміщення за адресою: [ADDRESS], знаходиться у власності (оренді) [PERSON]. У відповідності до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Відповідач, як споживач (особа яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги), зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Згідно ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги надаються безперебійно, виключно за винятком часу перерв на проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем та інше. Формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій здійснюється по кожному будинку окремо відповідно до Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Додатком до зазначеного Порядку визначено перелік обов'язкових послуг, які повинні надаватись для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій. Оскільки ТОВ «УЮТ-2011» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] надавались безперебійно з 01.04.2013 року, тому нарахування здійснювались щомісячно згідно загальної площі квартири (приміщення). Між ТОВ «УЮТ -2011» та [PERSON] укладено договір про відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення та прибудинкової території № 1902/1-15 від 19.02.2015 року, внаслідок чого між сторонами виникли зобов'язання. Відповідач своєчасно та в повному обсязі за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не сплачує, в результаті чого станом на 07.03.2017 року виникла заборгованість на суму 2555,30 грн. за період з 01.04.2013 року по 28.02.2017 рік. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно зазначеної статті, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Отже, Відповідач зобов'язаний оплатити спожиті послуги, а Позивач має право вимагати від Відповідача виконання обов'язку щодо сплати наданих послуг. В добровільному порядку Відповідач не бажає виконати свій передбачений діючим законодавством України обов'язок щодо сплати вартості спожитих послуг, що підтверджується відсутністю оплати. На вимоги ТОВ «УЮТ-2011» погасити заборгованість Відповідач не реагує, заборгованість не погашено, порушуючи тим самим Житлове законодавство України та інші нормативні акти. До того ж, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Сума інфляції станом на 13.10.2017р. становить 227,28 грн. У зв'язку з вищевикладеним, ТОВ «УЮТ-2011» звернулось до суду для захисту своїх прав і інтересів та стягнення відповідної заборгованості з [PERSON]. У судове засідання представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Подав через канцелярію суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за відсутності представника позивача та у разі неявки в судове засідання відповідачки, не заперечує проти винесення заочного рішення судом. Відповідач до суду не з'явився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за вказаною адресою проживання, які повернулися до суду з поштового відділення з відміткою «За закінченням строку зберігання». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, у разі не подання відповідачем відзиву, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з пунктом 1.4 «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді», прийнятого відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р., затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005р. № 60 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2005р. за № 541/10821, виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків, коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Між ТОВ «УЮТ -2011» та [PERSON] укладено договір про відшкодування витрат на утримання нежитлового приміщення та прибудинкової території № 1902/1-15 від 19.02.2015 року, внаслідок чого між сторонами виникли зобов'язання. Відповідно до ст. 13 Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Згідно із ч. 1ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 20, 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Сам факт відсутності укладеного договору не звільняє відповідачку від обов'язку оплачувати житлово-комунальні послуги, а лише позбавляє їх можливості скористатися в повному обсязі правами споживача, передбачених Законом «Про захист прав споживачів», на отримання послуг вчасно та відповідної якості згідно з умовами укладеного договору. Оскільки відповідачка своєчасно та в повному обсязі за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не сплачувала, станом на 07.03.2017 року виникла заборгованість, яка становить 2830,04 грн., за період з 01.04.2013 р. по 28.02.2017 р., що підтверджується інформацією про стан особового рахунку 4109 (а.с.6-8). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за період з 21 березня 2013 року по 21 вересня 2017 року, становить 227,28 грн. (а.с.9). Факт наявності заборгованості за договором, а також правильність розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, законність тарифів та розміру нарахування послуг, розрахунку суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у встановленому законом (ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України) порядку ніким не спростовано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачка своєчасно та в повному обсязі за надані їй послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не сплачувала,у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню в повному обсязі, а тому позов товариства з обмеженою відповідальністю "УЮТ-2011" підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved