Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право приватної власності у порядку набувальної давності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ.А1-1, тамбура літ.а1-1, тамбура літ.а2-1, прибудови літ.а3-1, відкритої веранди літ.а4-1, всього житловою площею 19,2кв.м, загальною площею 45,7 кв.м, убиральні літ.Г-1, сараю літ.Д-1, огорожі №1, вимощення І. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 13 липня 1985 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] , від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . 16 вересня 1987 року у період шлюбу за сумісні кошти подружжя придбало у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Оформленням правовстановлюючих документів повністю займався чоловік позивачки - [PERSON] . Одразу після придбання нерухомості вони всією сім`єю переїхали до будинку та зареєстрували своє місце проживання в ньому. У вказаному житловому будинку [PERSON] проживає зі своєю родиною все свідоме життя на протязі останніх тридцяти п`яти років. Весь цей час слідкувала за будинком, спільно з чоловіком проводили в ньому ремонтні роботи, оплачували комунальні послуги, обробляли та слідкували за земельною ділянкою, сплачували земельний податок. [INFO] чоловік позивачки помер, після його смерті [PERSON] , як єдиний спадкоємець першої черги, який прийняв спадщину, звернулась до Третьої маріупольської державною нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на будинок [ADDRESS] . Однак, постановою державного нотаріуса Папуш П.С. від 31.07.2020 року позивачці відмовлено у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії, оскільки не були надані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок. Наданий договір купівлі-продажу будинку від 16.09.1987 року нотаріально не посвідчений. Крім того за поштовою адресою спірного будинку розташовано декілька будинків. Як виявилося після смерті чоловіка, [PERSON] належним чином правовстановлюючі документи на спільний будинок подружжя не оформив, у зв`язку з чим позивачка з метою захисту своїх майнових прав вимушена звертатись до суду. При зазначених обставинах позивачка вказує, що вже 35 років володіє цим майном, а отже відповідно до ст.344 ЦК України набула право власності на нього за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Дорошенко М.А., у судове засідання не з`явились, надали заяву про можливість розгляду справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача Кравченко О.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась з невідомих причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що наявні підстави для задоволення позовної заяви. Встановлено, що 13 липня 1985 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Республіканській селищній раді Володарського району Донецької області, про що складено актовий запис № 14. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 7). 16 вересня 1987 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу будинку, у відповідності до якого придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення у присутності свідка та посвідчений квартальним Іллічівського району м. Жданова (а.с. 12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 31.01.2020 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис №164 (а.с. 8). Після смерті чоловіка [PERSON] звернулась до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на будинок [ADDRESS] . Однак, постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державною нотаріальної контори Папуш П.С. від 31.07.2020 року позивачці відмовлено у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії, оскільки не були надані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок (а.с. 9-10). Згідно повідомлення Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 25.11.2020 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 12 червня 2020 року. Інший спадкоємець за законом, донька спадкодавця, [PERSON] , відмовилась від прийняття спадщини на користь позивачки (а.с. 99). Як вбачається з інформації, наданої Управлінням з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання, [PERSON] , померлий [INFO] , з 12.10.2001 по 17.02.2020 рр. був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю. Також [PERSON] згідно з її паспортними даними з 15 вересня 1987 року та по теперішній час зареєстрована за вказаною вище адресою (а.с. 6, 22-23). Крім цього на спірне домоволодіння по [ADDRESS] з 05 березня 1966 року була заведена домова книга, відповідно до якої містяться дані про значну кількість осіб, які були зареєстровані в будинку та зняті з обліку, в тому числі наявні записи про реєстрацію позивачки [PERSON] . Згідно з технічним паспортом на домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] , виконаного ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» на земельній ділянці знаходиться домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ.А1-1, тамбура літ.а1-1, тамбура літ.а2-1, прибудови літ.а3-1, відкритої веранди літ.а4-1, всього житловою площею 19,2кв.м, загальною площею 45,7 кв.м, убиральні літ.Г-1, сараю літ.Д-1, огорожі №1, вимощення І. Згідно з інвентарною та правовою справою, витребуваною із ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість», а також листа від 30.06.2020 року (а.с.16) вбачається, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розташоване ще одне домоволодіння, право власності на яке з 2016 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 17.03.2016 року (а.с.17). На підставі ухвали суду [PERSON] була залучена для участі у справі в якості третьої особи. Проте у судове засідання остання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Будь-яких заперечень або відзиву на позов до суду не надіслала. Первинне право власності на частину домоволодіння по [ADDRESS] , яке на теперішній час належить [PERSON] , також виникло на підставі рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2008 року, яким визнано угоду купівлі-продажу від 16.06.1998року, укладену в простій письмовій формі, дійсною. Проте розглядом даної цивільної справи права та обов`язки [PERSON] не порушуються, оскільки предметом спору є різні частини домоволодіння, які є відмінними один від одного. Також відповідно до страхових свідоцтв, виданих на покійного, останнім щорічно було застраховано домоволодіння по [ADDRESS] в період з 14.02.1989 року по червень 1996 року (а.с.37-48). Також ним щорічно з 2000 року сплачувався земельний податок за вказаний будинок та комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями наявними у матеріалах справи. Отже вказані письмові докази свідчать про те, що позивачка разом із своїм покійним чоловіком, починаючи з 1987 року, відкрито та безперервно користувалася нерухомим майном - домоволодінням [ADDRESS] , несли відповідні витрати по його утриманню та догляду, сплачували вся добровільні та обов`язкові платежі, пов`язані із наданням комунальних послуг. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] додатково підтвердили, що позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] все життя разом проживали з 1985 року в домоволодінні [ADDRESS] , за яким доглядали та несли витрати по його утриманню. Свідок [PERSON] підтвердила факт того, що в період з 1962 року по 1974 рік вона проживала та була, навіть, зареєстрована у спірному будинку по [ADDRESS] . З 1987 року в даному будинку постійно проживала позивачка [PERSON] разом із чоловіком, який нещодавно помер. На теперішній час там залишилась проживати позивачка із своєю дочкою. Також відзначила, що на земельній ділянці розташовано два домоволодіння, які окремо належать різним господарям. Надаючи правову оцінку вказаним доказам та спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема вст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Аналогічне положення застосовується до випадків померлого власника нерухомого майна та відсутності законних спадкоємців, які б у встановленому законом порядку прийняли спадщину. В ході судового розгляду встановлено, що відсутній законний власник спірного домоволодіння, а третій особі по справі - [PERSON] на праві власності належить інша частина домоволодіння, в 1987 році позивачкою та її чоловіком було придбано спірне домоволодіння, проте належних документів оформлено не було. Проте з 1987 року позивачка та її чоловік вважали себе добросовісними набувачами нерухомого майна, в якому одразу ж зареєструвалися та стали відкрито проживати, доглядали за домоволодінням, несли всі витрати по його утриманню. Після смерті чоловіка в 2020 році позивачка у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини, при цьому дочка померлого відмовилась від прийняття спадщини на користь матері. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивачка добросовісно заволоділа спірним будинком у 1987 році, була офіційно зареєстрована та фактично проживала зі своєю сім`єю та донькою, несла всі витрати по його утриманню. Володіння позивачкою будинком визнається судом відкритим, тому що [PERSON] не приховувала факт знаходження спірного майна в її володінні, також надала квитанції про сплату комунальних послуг, та страхування домоволодіння, що підтверджує факт добросовісного користування нерухомим майном. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком 35 років, постійно проживає у ньому, опікується ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Представник відповідача Маріупольської міської ради не заперечувала проти позовних вимог позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.. Позивачка довела належними, допустимими та достатніми доказами факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно, відкрито, безперервно користується домоволодінням [ADDRESS] , більше 30 років підряд. Враховуючи викладене за позивачем може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України. На підставі зазначеного, суд визнає за позивачкою право приватної власності в порядку набувальної давності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ.А1-1, тамбура літ.а1-1, тамбура літ.а2-1, прибудови літ.а3-1, відкритої веранди літ.а4-1, всього житловою площею 19,2кв.м, загальною площею 45,7 кв.м, убиральні літ.Г-1, сараю літ.Д-1, огорожі №1, вимощення І.

Outcome: approved