Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

01 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Барвінківського районного суду Харківської області з позовом до начальника Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] . В. про визнання поширеної інформації недостовірною та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову, посилається на те, що відповідачем поширено недостовірну інформацію, а саме у листі вих.№02-09/561 від 27 березня 2019 року, надісланому головному державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжову М.В., зазначено, що [PERSON] не повідомляв Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області щодо отримання коштів за рішенням національного суду в рамках рішення Суду, а також, що останньому на його запити розрахунки надаються щомісячно. Однак, як вказує позивач, Законом України «Про виконавче провадження» чи іншим нормативно правовим актом не передбачено обов`язок стягувача повідомляти Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області про отримання коштів за рішенням національного суду в рамках рішення Суду. [PERSON] вважає дії відповідача такими, що порушують його особисті немайнові права: право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, - що передбачені ст.ст. 297, 299 ЦК України, а тому, відповідно до ст. 277 ЦК України, має право на спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує його особисті немайнові права. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн., оскільки поширення відповідачем інформації, що ним «приховано факт отримання коштів за рішенням національного суду в рамках рішення Суду, а також, що йому надаються на запити розрахунки щомісячно», завдало приниження честі, гідності, моральних переживань, страждань, викликавши погіршення і без того слабкого здоров`я. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 02\~квітня 2019\~року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася також, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечила. Надала відзив на позов в якому зазначила, що правові підстави для задоволення позову відсутні, оскільки у листі вих.№02-091561 від 27 березня 2019 року надано відповідь на конкретне питання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжова М.В. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, що вбачається з ч. 1 ст. 79 ЦПК України. Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Згідно з ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Статтею 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. В свою чергу, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію, що визначено ст. 34 Конституції України. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Як передбачено ч.1 ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Кожен має право на повагу до його гідності, честі та недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації, що визначено ст. ст. 297, 299 ЦК України. Таким чином, позов про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування і заборону розповсюдження недостовірної інформації вправі пред`явити фізична особа відносно якої поширена недостовірна інформації, що порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права Судом встановлено та знайшли своє підтвердження посилання [PERSON] щодо того, що 27 березня 2019 року начальником Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області Макаровською Л.В. на вимогу №159/11-В державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надано інформацію, яка є предметом спору у даній справі, наступного змісту: «Щодо отриманих коштів за рішенням Суду [PERSON] управлінню соціального захисту населення не повідомляв…. [PERSON] на його запити розрахунки надаються щомісячно…», що вбачається з наданої позивачем фотокопії листа вих.№02-09/561 від 27 березня 2019 року, що міститься в матеріалах справи (а.с.8-9). Відповідачем була надана фотокопія Вимоги №159/11-В державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка була додана до Відзиву, з якої вбачається, що, відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем, в якій зазначено, що: « З метою недопущення порушення прав та інтересів стягувача, управління праці та соціального захисту населення Барвінківської РДА Харківської області та Міністерство соціальної політики України, враховуючи додані до даної вимоги копії платіжних доручень про виплачені [PERSON] кошти, у триденний строк з моменту отримання вимоги, повідомити відділ про повне чи часткове виконання постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року… Також, просимо повідомити, чи повідомляв [PERSON] Управління праці та соціального захисту населення Барвінківської РДА Харківської області про отримання коштів за рішенням національного суду в рамках рішення Суду». У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків, на що звернуто увагу Верховним Судом України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року. Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до статті 277 ЦК країни, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (475/97-ВР). Як передбачено ст.30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проаналізувавши наведену у листі від вих.№02-09/561 від 27 березня 2019 року інформацію, суд приходить до висновку, що така інформація подана у формі фактичних тверджень та поширена відповідачем. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. [PERSON] в позові посилається на те, що відповідач поширила інформацію про « …приховування ним факту отримання коштів за рішенням національного суду в рамках рішення Суду…», разом з тим, судом ретельно досліджений лист від 27 березня 2019 року №02-09/561, надісланий відповідачем, та встановлено, що його текст інформації саме такого змісту не містить. Як вже зазначалося вище, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В свою чергу, позивач не заперечує той факт, що відповідача щодо отриманих коштів за рішенням Суду дійсно не повідомляв, останній посилається лише на те, що Законом України « Про виконавче провадження» чи іншим нормативно правовим актом не передбачено обов`язок стягувача повідомляти Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області. Натомість,\~начальником Управління\~соціального захисту\~населення Барвінківської\~районної державної\~адміністрації Харківської\~області Макаровською\~Л.\~В.\~інформація зазначена\~в листі\~вих.№02-09/561\~від 27\~березня 2019\~року надана\~відповідно до\~Вимоги №159/11-В\~Відділу примусового\~виконання рішень\~Департаменту державної\~виконавчої служби\~Міністерства юстиції\~України,\~яка була\~надіслана головним\~державним виконавцем\~Єжовим М.В.\~з метою\~недопущення порушення\~прав та\~інтересів стягувача\~на підставі\~ст.129-1\~Конституції України\~та ст.\~18\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження»,\~оскільки вимоги\~державного виконавця\~є обов`язковими\~для усіх\~органів,\~організацій,\~посадових осіб,\~громадян і\~юридичних осіб\~на території\~України,\~а невиконання\~законних вимог\~державного виконавця\~тягне за\~собою відповідальність\~згідно з\~законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні докази, які б доводили, що доведена відповідачем інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Таким чином, враховуючи викладене, в ході розгляду справи не встановлено, що вищевказана інформація, яку відповідач повідомила в листі вих.№02-09/561 від 27 березня 2019 року є недостовірною та принижує честь, гідність чи ділову репутацію позивача і відповідно вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача стосовно стягнення моральної шкоди, то суд також прийшов до висновку про їх безпідставність з огляду на наступне. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною другою п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження висновку, що йому заподіяно шкоду, він поніс моральні страждання та не довів наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні, розрахунок грошової суми компенсації. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що слід відмовити [PERSON] у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди за безпідставністю та необґрунтованістю, враховуючи також і те, що вона є похідною від вимог про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію.

Outcome: dismissed