Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

У вересні 2014року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд стягнути з відповідача заборгованість за аліментами в сумі 5338 гривень 33 копійки, неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 10396 гривень 26 копійок, також позивач просила відшкодувати за рахунок відповідача понесені нею судові витрати по справі. Вимоги позову [PERSON] обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області № 2-429/2007 від 29.05. 2007 року з [PERSON] стягнуто на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ( доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Внаслідок неналежної сплати відповідачем аліментів, за період з липня місяця 2013 року по вересень місяць 2014 року утворилась заборгованість за аліментами, яку позивач і просила стягнути на її користь з відповідача. Також позивач просила стягнути на її користь з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в 10 396 грн. 26коп. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за аліментами в розмірі 5338 гривень 33 копійки та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 1634 гривні 60 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 393 гривні 60 копійок. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки рішення не узгоджуються зі статтею 213 ЦПК України. Апелянт вказує, що в порушення вимог статті 74 ЦПК України, його, як відповідача по справі суд належним чином не повідомив про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості в межах судового розгляду подати свої доводи, міркування і заперечення по справі. Також апелянт зазначає, що не був ознайомлений з розрахунком заборгованості за аліментами, крім того, суд не залучив до участі в розгляді справи відділ виконавчої служби Ічнянського районного управління юстиції та не перевірив наявність повідомлення [PERSON], як сторони виконавчого провадження, про розрахунок заборгованості за аліментами. Апелянт вважає, що провадження у справі в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованості за аліментами підлягає закриттю, оскільки фактично йдеться мова про повторне стягнення аліментів, яке вже проводиться відповідно до виконавчого листа. На думку апелянта, суд також порушив статтю 224 ЦПК України та не ухвалив заочне рішення по справі, у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання. Доводом апеляційної скарги [PERSON] є також те, що розрахунок пені за прострочення сплати аліментів не відповідає вимогам статті 196 Сімейного кодексу України. В судове засідання апеляційного суду [PERSON], [PERSON], належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи (а.с.53-56, 58), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Зокрема, рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами в розмірі 5338грн.33коп. та ухвалити нове рішення у вказаній частині позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами. В іншій частині рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2014 року - залишити без змін. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №84 від 12.10.2006року, як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Ічнянського районного управління юстиції Чернігівської області (а.с.19-20). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], батьком якої згідно свідоцтва про народження являється відповідач [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області № 2-429/2007 від 29.05.2007 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку(доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.21). Внаслідок неналежної сплати відповідачем аліментів на утримання дитини за період з липня місяця 2013 року по вересень місяць 2014 року утворилась заборгованість по виконавчому листу № 2-429 від 29.05.2011року за аліментами, яка відповідно до довідки ВДВС Ічнянського районного управління юстиції Чернігівської області складає 5338 гривень 33 копійки (а.с.10). Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та стягуючи на користь позивача з відповідача заборгованість за аліментами в розмірі 5338 гривень 33 копійки та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 1634 гривні 60 копійок, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не представив суду доказів на спростування своєї вини у виникненні заборгованості за аліментами, також судом не встановлено підстав для звільнення боржника від сплати пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів, передбаченої статтею 196 Сімейного кодексу України. В ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за аліментами в розмірі 5338 гривень 33 копійки не узгоджується з приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Зокрема, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. За положеннями статті 194 Сімейного кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Вказана норма матеріального права визначає порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилася при їх відрахуванні за заявою платника, поданою відповідно до статті 187 Сімейного кодексу України. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України "Про виконавче провадження". Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по аліментам виникла під час виконання рішення суду, а не після закінчення строку, передбаченого рішенням суду для стягнення аліментів. Обчислений у справі розмір заборгованості не підлягає стягненню шляхом повторного винесення рішення, а вказані суми стягуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" для примусового виконання рішення суду на підставі відповідного виконавчого документа. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості певної суми, яка є предметом виконавчого провадження, не можуть ґрунтуватися на правилах статті 194 Сімейного кодексу України, оскільки задоволення таких вимог (про стягнення заборгованості за аліментами, які вже стягуються за рішенням суду виконавчою службою за виконавчим листом) є по своєї суті повторним стягненням аліментів і така сума заборгованості має бути виплачена боржником в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, а заходи щодо стягнення заборгованості, яка утворилась, повинні застосовувати державні виконавці. Статтею 194 Сімейного кодексу України визначено порядок стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час та заборгованості за аліментами, що утворилась після постановлення судом рішення про стягнення аліментів, проте, у зв'язку з тим, що аліменти на користь позивача стягуються на підставі виконавчого листа, вказані правовідносини регулюються Законом України „Про виконавче провадження", що виключає можливість стягнення заборгованості по аліментах шляхом повторного звернення до суду. Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при вирішенні спору у вказаній частині по суті, що призвело до невірного вирішення позовних вимог у вказаній частині. За даних обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за аліментами в розмірі 5338 гривень 33 копійки на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судом з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, з наступних підстав. Відповідно до приписів ч. 1, ч.2 статті 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, суд відповідно до змісту норм статті 196 Сімейного кодексу України, а також згідно вимог статті 214 ЦПК України, повинен встановити факт заборгованості по сплаті аліментів та наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні і залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Згідно роз'яснень, викладених в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Приймаючи до уваги вказані приписи норм права, а також рішення Ічнянського районного районного суду Чернігівської області від 29.05.2007року, відповідно до якого відповідач щомісячно повинен сплачувати позивачу аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку(доходу), починаючи з 23.04.2007 року і до повноліття дитини (а.с.21), про яке відповідачу було відомо, наявність вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів підтверджена зібраними по справі доказами. За даних обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що позивач на підставі приписів статті 196 Сімейного кодексу України має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Разом з тим, обговорюючи питання стосовно застосування приписів статті 196 Сімейного кодексу України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що не погоджується з розміром проведеного судом першої інстанції розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, відповідно до якого розмір пені становить 1634грн.60 коп. (а.с.24-25). Відповідно до норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, розрахунок неустойки (пені) за просторочення сплати аліментів відповідачем проводиться за формулою: P = S x p x q, де: P- сума пені; S - сума заборгованості по аліментам; p - ставка пені у відсотках за день прострочення; q - кількість днів прострочення. У зв'язку з наведеним, на думку апеляційного суду, є вірним розрахунок пені за прострочення сплати аліментів в сумі 10396 грн.26коп., проведений позивачем (а.с.3-4).Проте, приймаючи до уваги приписи ч.1 статті 303 ЦПК України та розглядаючи справу в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги відповідача [PERSON], який вважає, що підстави для нарахування пені взагалі відсутні,також враховуючи, що позивач не оскаржує розмір стягнутої на її користь з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів в сумі 1634грн.60 коп. залишити без змін. Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції на підставі статті 88 ЦПК України стягнуто з відповідача на користь позивача 393грн.60коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених судових витрат позивача (а.с.1,2). В резолютивній частині рішення судом першої інстанції допущена описка, зокрема, суд зазначив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 393грн. 60 коп. судового збору. Вказана описка суду може бути виправлена судом в порядку положень статті 219 ЦПК України, яка регламентує виправлення описок та арифметичних помилок у судовому рішенні. Відповідно до приписів п.1 ч.1 статті 7 Закону України „Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Частиною 2 статті 7 Закону України „Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених п.1ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Враховуючи наведене, [PERSON] необхідно повернути 75 грн. судового збору, надлишково сплаченого при подачі апеляційної скарги на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30.10.2014 року.

Outcome: partial