Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Державного підприємства " Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут " про відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про стягнення 22423,67 грн. заборгованості у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунку під час звільнення. В обґрунтуванні своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що він працював на посаді провідного інженера - конструктора в державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут». Згідно наказу №137/К від 31.05.2012 р. був звільнений з займаної посади. При звільненні йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, як це передбачено ст.. 116 КЗпП України. Частину відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 02.06.2012 року по 30.04.2013 року ним було відсуджено за рішенням Франківського районного суду м.Львова від 29.05.2013 року, а 31.03.2014 року отримано заборгованість згідно із даним рішенням суду. Просить стягнути із відповідача на його користь відшкодування за затримку розрахунку при звільненні згідно із ст.. 117 КЗпП України за період з 01.05.2013 року по 31.03.2014 року на загальну суму 22423, 67 гривень. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві та додатково пояснив, що нарахована заробітна плата не була виплаченою йому з вини відповідача у зв'язку із відсутністю коштів на рахунках підприємства, крім того відповідачем неодноразово порушувалась першочерговість виплати заробітної плати громадянам більше ніж на один місяць та принцип рівноправності при виплаті різним працівникам, що підтверджується Актами перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці в Львівській області. Просить задоволити уточнені позовні вимоги, а судові витрати покласти на відповідача. Представники відповідача Титаренко Ю.В. та Козак А.І. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача заперечили. Пояснили, що на підприємстві існує значна заборгованість по заробітній платі перед працівниками, у зв'язку із чим Франківським відділом Державної виконавчої служби відкрито ряд виконавчих проваджень , які зведено в одне виконавче провадження - ЄДРВП № 15026541. В ході виконання провадження, на рахунки підприємства накладено арешт, що унеможливлює вчасну виплату підприємством заробітної плати. У зв'язку із арештом всіх рахунків, підприємство з 01.07.2012 року перейшло на режим роботи один день на місяць. Отже, розрахунки позивачем проведені без урахування вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» , відповідно до якої нарахування виплат обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи та проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Крім того, заборговані кошти по виконавчому листу № 2/1326/2114/2012 від 14.08.2012 року були стягнуті із підприємства та перераховані на рахунок позивача 24.01.2014 року , а отже ДП ЛНДРТІ повністю розрахувався із позивачем. Просять відмовити з задоволенні позовних вимог за безпідставністю таких, зважаючи, що вина підприємства у несвоєчасному розрахунку відсутня. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач працював в державному підприємстві «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на посаді провідного інженера - конструктора. Згідно наказу №137/К від 31.05.2012 року [PERSON] звільнений з роботи за ст. 39 КЗпП України. Йому було нараховано розрахункові кошти, але не виплачено. У подальшому, позивач звернувся в суд за захистом своїх прав і за рішенням суду на його користь стягнуто із відповідача кошти за затримку розрахунку за період з 02.06.2012 року по 30.04.2013 року. Згідно постанови державного виконавця провадження у справі закрито , з підстав виплати коштів позивачу. Як зазначено в постанові, кошти [PERSON] перераховано 24.01.2014 року. Дані обставини сторонами визнаються, а тому суд відповідно до ст. 61 ЦПК України, звільняє сторін від їх доказування. Відповідно до ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. На підставі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Суд відхиляє твердження відповідача про відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв'язку із арештом коштів ДП «ЛНДРТІ», оскільки невиплата відбулась у зв'язку із відсутністю коштів на рахунках боржника, яка утворилась станом на 01.06.2012 року, а відповідно до п.20 Постанови ВСУ від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності по ст.. 117 КЗпП України. Що стосується тверджень відповідача про неправильність обчислення позивачем кількості робочих днів, що мають бути оплачені за середньоденним заробітком, звертаючи увагу, що з 01.07.2012 року підприємство перейшло на режим неповного робочого часу і працювало один день на місяць, то таке суд відхиляє , оскільки позивач був звільненим з підприємства 01.06.2012 року, а тому такі зміни на підприємстві його не стосуються, а відповідно до ст.. 97 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган чи фізична особа немає права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Крім того, постанова № 100 передбачає порядок нарахування, і розрахунки зроблені позивачем суд визнає правильними , і такими, що відповідають порядку розрахунку наведеному позивачем. Суд визнає хибним пояснення відповідачів , щодо порядку визначення середньоденного заробітку, з урахуванням кількості фактично відпрацьованих днів в останні два місяці, що передували звільненню. При цьому, суд бере до уваги суму середньоденного заробітку у розмірі 121 грн. 10 коп. , визначивши таку, шляхом ділення суми на кількість фактично відпрацьованих днів. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме - у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Рішенням Франківського районного суду м .Львова від 29 травня 2-013 року, що набрало законної сили, судом було встановлено середньоденний заробіток позивача, в порядку передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України № 100, що становить 121 грн. 10 коп. Відповідно до ст.. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки, розрахунок з позивачем за виконавчим листом № 2/1326/2114/2012 від 14.08.2012 року проведено повністю 24.01.2014 року, стягненню підлягає середньомісячний заробіток за період з 01.05.2013 року по 24.01.2014 року в сумі 22282,40 грн. , з розрахунку 121,10 грн. (середній заробіток) х184 ( робочі дні) , а саме: травень 2013 року - 19 роб. днів, червень 2013 року - 18 роб. днів, липень 2013 року - 23 роб. дні, серпень 2013 року - 21 роб.день, вересень 2013 року - 21 роб. день, жовтень 2013 року - 23 роб. дні , листопад 2013 року - 21 роб. день , грудень 2013 року - 22 роб. дні , січень 2014 року - 16 роб. днів. Із нарахованої суми відшкодування утриманню підлягають податки, що вираховувались за принципом: Єдиний внесок 12180,00Х3,6/100= 438,48 грн. 22282,40 грн. - 12180,00Х3,6/100= 368,68 грн. (Загальна сума відшкодування - єдиний внесок) Разом ( 438,48 грн.+368,68 грн.)= 802, 16 грн. Прибутковий податок становить 12180,00 - 438,48 грн.Х15/100= 1761,23 грн. Із нарахованої суми відшкодування (22282,40 грн.-12180,00-368,68Х17:100) прибутковий податок становить - 1654,72 грн. Разом 1761,23+1654,72 = 3415,95 грн. Отже, загальна сума відшкодування до виплати становить: 22282,40 - 802,16 грн. - 3415,95 грн.= 18064, 29 грн.( сума звідшкодування - єдиний внесок - прибутковий податок) Посилання представника відповідача на те, що в позові слід відмовити у зв'язку із тим, що розрахунок із позивачем проведено в повному обсязі на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження № 33971255 від 27.01.2014 року , суд відхиляє ,як безпідставне, оскільки у своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки ДП «Львівський державний науково-дослідний радіотехнічний інститут» фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, а останній розрахунок здійснено згідно із розпорядженням державного виконавця 24.01.2014 року, то стягненню підлягає відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.05.2013 року по 24.01.2014 року. В решті позовних вимог слід відмовити за безпідставністю таких. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволених вимог, за виключенням випадку, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору. П.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Отже, судові витрати підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved