Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: ВДВС Рахівського районного управління юстиції у Закарпатській області про визнання права власності на гараж, посилаючись на те, що між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаража, що знаходиться по вул. Верховинська, б/н, гараж №2 в м. Рахів, належного на праві власності на підставі свідоцтва від 28.08.2007 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності згідно витягу від 01.11.2009 р. №243121195 Рахівського міського бюро технічної інвентаризації. На підтвердження укладеного правочину з продажу їй майна, отримавши 10 квітня 2010 року гроші від неї в сумі 1000 доларів США, потім 300 доларів США 18.05. і 30.05.2010 р. [PERSON] надав розписку від 10.04.2010 року. На підтвердження укладеного правочину з продажу майна [PERSON] передав гараж у її законне володіння і користування, користуючись цим майном до цього часу. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу гаражу 10.04.2010 року ( в день фактичного продажу) укладено не було, оскільки земельна ділянка, на якій розташований гараж перебувала у процесі оформлення, тому сторони договору домовилися про оформлення договору купівлі-продажу майна видачею розписки про отримання [PERSON] від позивача коштів в рахунок оплати майна та передачею майна у фактичне її користування, домовившись про нотаріальне оформлення договору після оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку. 23 лютого 2013 року [PERSON] помер. У зв"язку з чим нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу укладено не було. В силу ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями [PERSON], є його син [PERSON] та дружина [PERSON] Після смерті попереднього власника майна додатково до раніше здійсненої оплати вона сплатила сину останнього 1800 доларів США, що підтверджується розпискою від 16 квітня 2013 року. Отже, нею було здійснено повний розрахунок в розмірі 3100 доларів США за куплений гараж, що знаходиться в м. Рахів по вул. Верховинська, б/н, гараж №3. Як згодом стало відомо, постановою ВДВС Рахівського РУЮ у Закарпатській області від 25 грудня 2012 рпоку у виконавчому провадженні №24942798 (тобто після укладення правочину) на майно було накладено арешт. Оскільки майно правомірно набуте позивачем на підставі оплатного договору з попереднім власником, укладеного до накладення арешту на майно, яке було передане їй та знаходиться у її законному володінні, тобто є власником майна, але не є боржником у виконавчому провадженні, у процедурі здійснення якого на майно накладено арешт за особистими зобов"язаннями попереднього власника, а арешт майна є обмеженням права власності. На підставі наведеного просила визнати за нею право власності на гараж, що знаходиться у м. Рахів по вул. Верховинська, б/н, гараж №3, звільнити з - під арешту гараж, що знаходиться в м. Рахів по вул. Верховинській, б/н, гараж №3. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутня не була. ЇЇ представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, підтримання позовних вимог та їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали, кожен окремо, заяви, в яких позовні вимоги визнають, не заперечують проти задоволення позову. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.\~ Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу гаража, що знаходиться по вул. Верховинська, б/н, гараж №2 в м. Рахів, належного на праві власності на підставі свідоцтва від 28.08.2007 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності згідно витягу від 01.11.2009 р. №243121195 Рахівського міського бюро технічної інвентаризації. На підтвердження укладеного правочину з продажу майна позивачу, отримавши 10 квітня 2010 року гроші від позивача в сумі 1000 доларів США, потім 300 доларів США 18.05. і 30.05.2010 р. [PERSON] надав розписку від 10.04.2010 року. На підтвердження укладеного правочину з продажу майна [PERSON] передав гараж у законне володіння і користування позивача, користуючись цим майном до цього часу. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу гаражу 10.04.2010 року ( в день фактичного продажу) укладено не було, оскільки земельна ділянка, на якій розташований гараж перебувала у процесі оформлення, тому сторони договору домовилися про оформлення договору купівлі-продажу майна видачею розписки про отримання [PERSON] від позивача коштів в рахунок оплати майна та передачею майна у фактичне користування позивача, домовившись про нотаріальне оформлення договору після оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Однак, 23 лютого 2013 року [PERSON] помер. У зв"язку з чим нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу укладено не було. Судом встановлено, що в силу ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями [PERSON], є його син [PERSON] та дружина [PERSON] Після смерті попереднього власника майна додатково до раніше здійсненої оплати позивач сплатила сину останнього 1800 доларів США, що підтверджується розпискою від 16 квітня 2013 року. Отже, [PERSON] було здійснено повний розрахунок в розмірі 3100 доларів США. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 10 квітня 2010 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується розписками від 10 квітня 2010 року, написаної нині померлим [PERSON] та від 16 квітня 2013 року, написаної відповідачами [PERSON], [PERSON] Крім цього судом встановлено, що постановою ВДВС Рахівського РУЮ у Закарпатській області від 25 грудня 2012 року у виконавчому провадженні №24942798, тобто після укладення вище зазначеного правочину, на майно було накладено арешт. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки майно правомірно набуте позивачем на підставі оплатного договру з попереднім власником, укладеного до накладення арешту на майно, яке було передане позивачу та знаходиться у його законному володінні, тобто є власником майна, але не є боржником у виконавчому провадженні, у процедурі здійснення якого на майно накладено арешт за особистими зобов"язаннями попереднього власника, то арешт цього майна є обмеженням права власності позивача. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачем не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останньою.

Outcome: approved