Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася у суд з позовом до відповідача, у якому з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 31.11.2016 року та від 18.01.2017 року просила стягнути з останнього 31392,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 1808,88 грн. компенсації за затримку виплати та 3500 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що працювала на посаді бухгалтера ПАТ "Львівська вугільна компанія", звідки звільнилася 29.07.2016 року. На час звільнення відповідач мав перед нею заборгованість у сумі 12827,12 грн., яку виплатив повністю 13.12.2016 року. Зазначила, що протягом серпня-грудня 2016 року було 95 робочих днів, а середньоденний заробіток складав 330,45 грн., тому на підставі ст. 117 КЗпП просить стягнути з відповідача 31392,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. [PERSON] цього, вважає, що відповідач повинен компенсувати їй 1808,88 грн. за затримку виплати заробітної плати. Також зазначила, що у звязку з неправомірними діями відповідача вона зазнала моральних страждань, була позбавлена джерел існування, можливості реалізувати свої життєві потреби. Завдану моральну шкоду оцінила у 3500 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача позов заперечила. Зазначила, що відповідач 13.12.2016 року повністю погасив заборгованість перед позивачкою по заробітній платі. Вказала, що у день звільнення позивач не працювала і оскільки вимогу про розрахунок останньою предявлено 02.11.2016 року, відповідач відповідно до ст. 116 КЗпП зобовязаний був здійснити всі виплати не пізніше 03.11.2016 року, тому час затримки виплати позивачу слід обчислювати саме з цієї дати. Разом з цим, вказала, що позивачем пропущено трьох місячний строк звернення до суду. У підсумку просила у позові відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Встановлено, що позивач 31.07.2016 року за згодою сторін була звільнена з посади заступника головного бухгалтера ПАТ "Львівська вугільна компанія", на якій працювала з 08.05.2008 року. Факт несвоєчасності виплати заробітної плати представник відповідача визнала. [PERSON] цього, несвоєчасність такої виплати також підтверджена письмовими доказами. Згідно пояснень представників та довідки відповідача від 15.12.2016 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачкою погашена 13.12.2016 року. Відповідно з положеннями ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині 1\~статті 117 КЗпП України\~зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1\~ст.117 цього Кодексу. При цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (правова позиція ВСУ № 6-76цс14 від 02.07.2014 р.). У п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року розяснено, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі\~ст.117 КЗпП. Відповідачем не подано доказів відсутності його вини у затримці проведення розрахунку з позивачем; у матеріалах справи відсутні й будь-які дані щодо спору про розмір невиплачених позивачеві сум. За таких обставин наявні підстави для застосування положень ч.1\~ст.117 КЗпП України\~щодо відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні. Зі змісту імперативної норми ст.116 КЗпП України вбачається, що на роботодавця покладається обовязок виплатити працівнику при звільненні всі належні йому суми коштів саме у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення відповідної вимоги, у випадку якщо останній не працював у день звільнення. Виконання цього обов'язку роботодавця не залежить від того, чи пред'явив зазначену вимогу звільнений працівник, який у день звільнення не працював. Законодавець лише встановив додаткові гарантії прав працівників, вказавши, що відповідна виплата має бути здійснена у такому разі не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тому суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що час затримки розрахунку при звільненні варто обраховувати з 03.11.2016 року. [PERSON] цього, проаналізувавши зміст ч.2 ст.233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Саме з такого розуміння зазначеної норми матеріального права виходив Верховний Суд України, виклавши\~\~свій висновок у постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1395цс16. [PERSON] цього, Конституційний Суд у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 розтлумачив, "що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався". Оскільки фактичний розрахунок відповідач здійснив 13.12.2016 року, то строк звернення до суду позивачем не був пропущений. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов'язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2\~постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки відповідача від 14.11.2016 року №3706, заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню (травень-червень 2016 року), становила 10904,98 грн. При цьому, у цей період було відпрацьовано 33 робочих дні. В силу приписів ст.117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити позивачці її середній заробіток за весь час затримки: з дня звільнення 29.07.2016 р. по день фактичного розрахунку 13.12.2016 року. Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» за період з 29.07.2016 року по 13.12.2016 року було 95 робочих днів. Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки становить: 10904,98 ? 33 ? 95 = 31392,75 грн. Вимоги позивачки у цій частині є обґрунтованими, обрахунок суми середнього заробітку нею зроблено вірно. Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення 1808,88 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушення термінів її виплати, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст.115 КЗпП і ст.24 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим із профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, і не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ці вимоги стосуються всіх роботодавців як юридичних осіб, так і фізичних осіб підприємців. За правилами, встановленими статтями\~2,\~3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно довідки відповідача від 15.12.2016 року, останній мав перед позивачкою заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (після утримання податків і платежів) за січень 2016 року у сумі 4908,89 грн., яку виплатив 09.08.2016 р.; за лютий 5302,11 грн., яку погасив 19.08.2016 та 26.08.2016 рр.; за березень 5306,79 грн., яку виплатив 25.04.2016, 28.04.2016, 31.05.2016, 08.06.2016 рр.; за квітень 5060,82 грн., яку погасив 14.09.2016, 16.09.2016, 27.09.2016 рр.; за травень 7280,59 грн., яку виплатив 07.10.2016, 13.10.2016, 18.10.2016 рр.; за червень 6014,09 грн., яку виплатив 27.10.2016, 03.11.2016 рр.; за липень 25654,24 грн., яку погасив 10.11.2016, 25.11.2016, 13.12.2016 рр. За даними Державно службу статистики України, індекс інфляції за січень 2016 року становив 100,9; у лютому 99,6; у березні 101,0; у квітні 103,5; у травні 100,1; у червні 99,8; у липні 99,9; у серпні 9,7; у вересні 101,8; у жовтні 102,8; у листопаді 101,8; у грудні 100,9. Аналіз розрахунку суми компенсації, здійсненого позивачкою, свідчить, що останній є вірним, відповідає встановленим приписам ст.ст. 2 та 3 Закону України «Компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та вимог п.п. 2, 3 та 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. № 159. Загальний розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням виплати заробітної плати становить 1808,88 грн. Відтак позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 3500 грн. суд звертає увагу на те, що відповідно до присів\~ст.237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав\~\~позивач,\~\~характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачці моральної шкоди у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, суд вважає доведеним завдання останній такої шкоди, оскільки позивач унаслідок недостатності коштів обєктивно мала потребу у докладанні додаткових зусиль для організації свого життя. Однак суд не погоджується з розміром відшкодування, заявленим позивачкою до стягнення, оскільки такий є значно завищеним. Виходячи із принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань, а також враховуючи положення чинного законодавства про те, що розмір на відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. [PERSON] цього, представник відповідача посилалася на ту обставину, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, так як порушено питання про банкрутство останнього. Проте як встановлено у судовому засіданні на даний час ухвалою ВГСУ від 18.10.2016 року скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.08.2015 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.07.2016 року у справі № 914/2441/15 за заявою ПАТ "Альфа-банк" до ПАТ "Львівська вугільна компанія" про визнання банкрутом і справу передано на розгляд до суду першої інстанції на стадію підготовчого засідання. Згідно ч.6 ст.16 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", за наслідками розгляду заяви про порушення справи про банкрутство та відзиву боржника господарський суд виносить ухвалу про: порушення провадження у справі про банкрутство; відмову у порушенні провадження у справі про банкрутство. На даний час на стадії підготовчого засідання ухвала про порушення провадження у справі про банкрутство відповідача не винесена. Відтак враховуючи, що позивач звернулася до суду із позовом 07.11.2016 року, на даний час процедура банкрутства щодо відповідача не розпочата, тому не має підстав для розгляду справи у порядку господарського судочинства. Враховуючи викладене, позов слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до ст.88 ЦПК України, а саме з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1920 грн. (за три позовні вимоги майнового характеру) від якого позивач була звільнена при зверненні до суду.

Outcome: partial