Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: Московський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 06 травня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір кредиту № б/н. У травні 2018 року [PERSON] стало відомо, що Московським ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області було відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 3202 від 30.09.2016 року виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 06.05.2011 року у розмірі 73 366, 30 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 32500, 02 грн.; заборгованість за відсотками - 36496,46 грн.; заборгованість з пені та комісії у розмірі 400,00 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3469, 82 грн. витрати за вчинення виконавчого напису - 1350, 00 грн. На думку позивача вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню оскільки вчинений з порушенням вимог законодавства України, а саме, Закону України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1172. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 року відмовлено у задоволені заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 року за клопотанням позивача витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича завірені належним чином копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис №3202 від 30.09.2016 р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Відповідачем АТ КБ «Приватбанк» надано відзив по справі, в якому просить відмовити у задоволенні позову на підставі того, що виникнення права вимоги внасліок прострочення позичальником строків виконання зобов`язань мало місце з 27.02.2015 р., а тому нотаріус правомірно вчинив виконавчий напис в межах строків позовної давності, . Третя особа пояснення на позовну заяву не надала. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.05.2011 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. 30.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. винесено виконавчий напис, який зареєстровано за № 3202 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.05.2011 року у розмірі 73 366, 30 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 32500, 02 грн.; заборгованість за відсотками - 36496,46 грн.; заборгованість з пені та комісії у розмірі 400,00 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3469, 82 грн. та витрати за вчинення виконавчого напису - 1350, 00 грн. Ці обставини підтверджуються вказаним виконавчим написом, розрахунком заборгованості. В своєму позові позивач посилається на те, що виконавчий напис вчинено за обставин пропущення банком строків позовної давності, так як згідно з виконавчим написом № 3202 від 30.09.2016 року стягнення здійснюється за період з 06 травня 2011 року по 09 серпня 2016 року, тобто з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Проте суд не може погодитись з думкою позивача виходячи з наступного. Відповідно до ст. 88 ЗУ "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Станом до 20.09.2016 р. позивач користувалась кредитними коштами та сплачувала заборгованість, що має відображення у розрахунку заборгованості. Між тим, до 27.02.2015 р. [PERSON] здійснювала погашення як простроченої так і поточної заборгованості, нарахованих процентів, комісій та з 27.02.2015 р. почала накопичуватись прострочена заборгованість, отже з цього періоду у відповідача виникло право вимоги повернення боргу. Виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом 30.09.2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, позивач зазначив, що нотаріусом було вчинено виконавчий напис за відсутності документів, перелік яких передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Так, згідно з абз. 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання вимог ст. 87 Закону України «Про нотаріат» Кабінетом Міністрів України 29 червня 1999 року винесено постанову № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Згідно з п. 2 вказаної Постанови для одержання виконавчого напису за Кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте в порушення вимог п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» відповідачем не було надано оригінал кредитного договору та замість засвідченої стягувачем виписки з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було надано Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 06.05.2011 року. Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 06.05.2011 року є документом, складеним на підставі Виписки або інших документів первинного бухгалтерського обліку та не є Випискою. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, нотаріусом було вчинено виконавчий напис за кредитним договором № б/н від 06.05.2011 року за відсутності документів, перелік яких передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Позивач також зазначає, що подані банком документи для вчинення виконавчого напису не підтверджують безспірність заборгованості. Згідно з виконавчим написом № 3202 від 30.09.2016 року заборгованість за тілом кредиту становить 32500, 02 грн.; заборгованість за відсотками становить 36496,46 грн.; заборгованість з пені та комісії становить 400,00 грн.; заборгованість по штрафам (фіксована частина) становить 500 грн.; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) становить 3469, 82 грн. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року № 61-23901св18 цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Згідно з 2.1.1.12.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг 2.1.1.12.2.2. у разі виникнення прострочених зобов`язань із терміном прострочення понад 90 днів, Клієнт сплачує Банку пеню в розмірах, зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При цьому відсотки за користуван Кредитом Клієнт не сплачує. 2.1.1.12.6.1. у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Згідно з п. 2.1.1.7.6. «Умов та правил надання банківських послуг», «при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку судовий штраф в розмірі (500 грн) + 5% від від суми позову». Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 №6-2003цс15, у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, у постанові від 11 жовтня 2017 року справа № 347/1910/15-ц. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, як вбачається з розрахунку банку за виконавчим написом, заборгованість складається з тіла кредиту, яка становить 32500, 02 грн.; заборгованості за відсотками яка становить 36496,46 грн.; заборгованості з пені та комісії яка становить 400,00 грн.; заборгованості по штрафам (фіксована частина) яка становить 500 грн.; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) яка становить 3469, 82 грн. Між тим, суд вважає, що в частині стягнення цих сум також не можна стверджувати про безспірність стягнення. Так згідно з висновками щодо застосування норми права, викладеними у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17 з особи, яка отримала кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, тобто отримала кредитну картку, стягненню підлягає лише фактично отримана сума грошових коштів. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. №342/180/17 містить наступні висновки щодо застосування норма права: «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.» В зв`язку із наведеним суд вважає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не перевірено відсутність безспірності стягнення, та вчинив виконавчий напис за наявності спору по сумі, яка підлягає до стягнення. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Таким чином, вказаний виконавчий надпис є таким, що не підлягає виконанню, як такий що вчинений з порушенням вимог законодавства України, а саме: статті 88 Закону України "Про нотаріат", Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. № 1172. Відповідно до ст. 5 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд захищає права особи у спосіб, обраний позивачем який визначений законом, договором, або у спосіб, який не суперечить закону, якщо закон і договір не визначають спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладенного,

Outcome: approved