Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, яким просила визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилалася на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з ними у вказаній квартирі зареєстрований колишній чоловік позивачки - [PERSON] . Проте, фактично [PERSON] з грудня 2018 року не проживає за місцем реєстрації та його останнім відомим місцем проживання є: [ADDRESS] . Позивач вказує, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] , не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла не бере участь, особистих речей в квартирі не має та будь-яким чином квартирою не цікавиться. Враховуючи, що відповідач добровільно з місця реєстрації не знімається, позивач вимушена звернутись до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди власникам у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2021 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату,час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача, в якій вона просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява відповідача про розгляд справи без його участі, в якій він визнав позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява третьої особи, в якій він просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В матеріалах справи міститься заява третьої особи, в якій він просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Судом встановлено що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 16.10.2006 року за № [NUMBER] , виданого ДП ДАК "Хліб України" "Харківський державний комбінат хлібопродуктів №2". Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222101711 від 31.08.2020 року [PERSON] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності 68/100 квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності 37964186. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222101219 від 31.08.2020 року [PERSON] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності 68/100 квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності 37964153. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222102623 від 31.08.2020 року [PERSON] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності 68/100 квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності 37964250. Згідно з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.10.2019 року, яке набрало законної сили. Позивач вказує, що її колишній чолові [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , проте фактично з грудня 2018 року не проживає за місцем реєстрації та його останнім відомим місцем проживання є: [ADDRESS] . Згідно з Актом про непроживання від 13.08.2020 року, складеного [PERSON] , який є також зареєстрованим у спірній квартирі, [PERSON] , 1972 року народження, не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2018 року. Згідно з Актом про непроживання від 13.08.2020 року, складеного [PERSON] , яка є сусідкою позивачки та мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , 1972 року народження, не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2018 року. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , з грудня 2018 року, покинув спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджав відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірному житлі фактично не проживає з 2018 року, тобто станом на момент розгляду справи більше одного року. Наявність реєстрації відповідача у спірному будинку перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Також, суд враховує визнання відповідачем позову, про що останнім подана до матеріалів справи відповідна заява. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: кв. [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved