Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкасиіз позовом до ПАТ Укргазбанк» про визнання недійсними Кредитного договору № 00-148/08 від 10.07.2008 року, Договору іпотеки № ДІ-00-148/08 від 10.07.2008 року, що укладені між ним та ВАТ АБ «Укргазбанк», та зобовязання приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] на належить йому на праві власності. В обґрунтування позову вказує, що 10.07.2008 р. ВАТ АБ «Укргазбанк», тепер ПАТ АБ «Укргазбанк», надалі за текстом «Банк», та ним, [PERSON], надалі за текстом «Позичальник», було підписано кредитний договір № 00-148/08, надалі за текстом «Кредитний договір». Одночасно, 10.07.2008р., між ним та Банком було укладено Договір іпотеки №ДІ-00-148/08 від 10 липня 2008р., про передачу в іпотеку Банку трикімнатної квартири загальною площею 65.1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить йому на праві власності. Вважає, що вказаний кредитний договір с недійсним з огляду на наступне: Відповідно до п.п. 1.1., 1.5. Кредитного договору. Банк надає Позичальнику кредит в сумі 30 000 дол. СІ 11А на строк/термін з 10.07.2008 р. по 07.07.2028 р. із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13.8 відсотків річних. Кредит надається на задоволення споживчих потреб Позичальника. Згідно п.2.1 розділу П Кредитного договору, в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника приймається в іпотеку трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 65.1кв.м. Іпотека оформлена укладеним в письмовій формі та засвідченим нотаріально Договором стеки №ДІ-00-І48/08 від 10 липня 2008р. між мною та ВА Г «АБ «Укргазбанк» (копія додається). Таким чином, даний Кредитний договір за своєю правовою природою є договором про іпотечний борг. Вважає, що в кредитному договорі відсутні всі істотні умови (пункти), які є обов'язковими для даного виду договору, тобто сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. При укладенні Кредитного договору Банк свідомо, в порушення вимог закону, не повідомив Позичальника про інформацію, яка повинна була бути письмово оприлюднена до моменту укладення договору та щодо якої необхідно було досягти згоди. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Наявність обставин з яким закон пов'язує визнання угоди недійсною є невідповідність змісту угоди вимогам закону. 201 ик ІЯ Також зазначає, що при укладені договору кредиту було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживача», оскільки сторонами при укладенні договору не узгоджена ціна договору, - грошова сума, яку треба сплатити для припинення зобов'язання виконанням. Відповідач перед підписанням договору приховав інформацію щодо фактичної вартості кредиту в кінці терміну кредитування, а повідомив лише про складові цієї вартості. У випадку, якщо б у момент підписання кредитного договору він знав про реальну фактичну суму, котру йому доведеться сплатити за весь час користування кредитом, він б не укладав такого договору. Вважає, що договір вчинений під впливом обману, а тому згідно ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, є недійсним. Правові наслідки застосування обману визначено імперативною нормою ч.1 ст.230 ЦК України, згідно положень якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Зазначає, що відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, що прямо заборонено пп.6 п. 11 ст.11 та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно імперативного правила п.6 ст.19 вказаного Закону, правочин, вчинений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Також зазначає, що згідно вимогам п.3.8 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р у разі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов'язані попередити позичальника про валютні ризики. Відповідач в письмовій формі не попередив позичальника, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Відповідно, валютні ризики за Кредитним договором несе банк. Виконуючи переддоговірну роботу з позичальником. Відповідач прямо порушив норми чинного законодавства. В даній позовній заяві дійсність (тобто відповідність змісту та форми вимогам закону) договору іпотеки, котрий є похідним від кредитного договору, не оспорюється. Проте, в разі визнання Кредитного договору недійсним, договір забезпечення, котрим є договір іпотеки, теж повинен бути визнані недійсним, оскільки, відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, згідно ст. 216, ст. 548 ЦК України наслідком визнання кредитного договору недійсним є недійсність договору іпотеки, яким забезпечується зобов'язання Позичальника за Кредитним договором. 1В і а А тому, просить визнати Кредитний договір № 00-148/08 від 10.07.2008 року та Договір іпотеки № ДІ-00-148/08 від 10.07.2008 року, укладені між ним та ВАТ АБ «Укргазбанк» недійсними; зобовязати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] на належить йому на праві приватної власності. Позивач в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність.. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] до ПАТ »Укргазбанк» не визнав та просив відмовити в повному обсязі, подав заперечення на позовну заяву. Відповідач приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилась,подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 10.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 00-148/08 відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит в сумі 30000 дол. США на строк з 10.07.2008 року по 07.07.2028 року або по день визначений в п. 1.6 та/або в п. 3.3.11 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних. В забезпечення виконання умов Кредитного договору № 00-148/08 від 10.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] 10.07.2008 року було укладено Договір іпотеки №ДІ-00-148/08, який був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстр. N 4235. Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки № ДІ-00-148/08 від 10.07.2008 року він забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які випливають з Кредитного договору №00-148/08 від 10.07.2008 року, за умовами якого Позичальник зобовязаний Іпотекодержателю не пізніше 07.07.2028 року повернути кредит у розмірі 30000 дол. США, сплатити проценти в розмірі 13,8% річних та штрафні санкції у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договорами. Згідно вказаного Договору іпотеки №ДІ-00-148/08 від 10.07.2008 року [PERSON] передав в іпотеку Банку трикімнатну квартиру, житловою площею 37,0 кв. м, загальною площею 65,1 кв.м., яка знаходиться на третьому поверсі девятиповерхового цегляного будинку, у [ADDRESS] та належить Позичальнику [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Придніпровського райвиконкому м. Черкаси 05.05.2004 року. Відповідно до 3.3.4. Договору іпотеки №ДІ-00-148/08 від 10.07.2008 року Іпотекодавець зобов'язаний на період дії договору застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість за власний рахунок від всіх ризиків по даному виду страхування та виконати всі умови кредитного договору при здійсненні страхування. В судому засіданні встановлено, що Банк на виконання умов Кредитного договору №00-148/08 від 10.07.2008 року відкрив Позичальнику [PERSON] позичковий рахунок [NUMBER] та перерахував на відкритий з цією метою позичковий рахунок обумовлену договором грошову суму - 30000 дол. США, яку [PERSON] зняв з рахунку, однак не повернув та сплатив проценти за користування та отримання в кредит грошовими коштами. Таким чином Банк належним чином виконав свої зобовязання за Кредитним договором № 00-148/08 від 10.07.2008 року, визначені п.п. 3.1.1, 3.1.1.2 Кредитного договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при укладанні Договору кредиту відповідачем були порушені умови Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів висуває вимоги до форми і змісту договору про надання споживчого кредиту. Вимоги щодо укладання договорів банками про надання споживчів кредитів регламентовані також «Правилами надання банками України інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банкуУкраїни №168 від 10.05.2007 року. Зокрема, п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту передбачено, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг. Обовязок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, повязаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про виробника. Як вбачається з матеріалів справи позивачу був наданий детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, з яким він ознайомився та підписав.в судовому засіданні представником відповідача також було надано докази ознайомлення позивача перед укладеням спірного кредитного договору з різними умовами укладення кредитних договорів (укладення договорів в національній та іноземній валютах), про що свідчить підпис [PERSON] в умовах кредитування по програмі «Іпотечний кредит» від 09.07.2008 року. Крім того, умови договору містять положення щодо усіх витрат, пов»язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, визначено строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, погоджено графік погашення кредиту, передбачена можливість дострокового повернення кредиту та його умови. При укладанні кредитного договору позивач ознайомився з його умовами, а підписавши договір дав згоду на його укладання. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі. При укладанні Договору кредиту №ДІ-00-148/08 дана вимога закону була дотримана. Суд приходить до висновку, що під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами. Таким чином, на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Не можуть бути прийняті до уваги судом посилання позивача на порушення відповідачем норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», як на підставу для недійсності правочину з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»іпотечним боргом є основне зобовязання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Договір про іпотечний борг вказаним Законом визначено як цивільно-правову угоду, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу. Згідно з ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»іпотечний борг виникає тільки при дотриманні сторонами договору про іпотечний борг умов, встановлених цим Законом. Статтею 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»передбачено, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Така інформація повинна бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити опис грошових зборів і витрат, повязаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобовязання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобовязань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобовязання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. На момент розгляду справи [PERSON] не надав доказів того, що вказана інформація не була письмово оприлюднена та надана йому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності правочинів (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року право чин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа. Яка вчиняє правочин, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд також вважає недоведеною посилання позивача, що відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність під час укладення кредитного договору, з наступних підстав. Під «нечесною підприємницькою практикою» , відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», розуміється будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Детальна характеристика змісту «нечесної підприємницької практики» наведена у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Із наявних у справі доказів встановлено, що до укладення кредитного договору позивач у належні і доступній формі був повідомлений про умови кредитування, а зміст кредитного договору є чітким, доступним і зрозумілим.. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07.06.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 03.10.2013 року,позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Укргазбанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним задоволено частково.Стягнено з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Укргазбанк заборгованість за Кредитним договором №00-148/08 від 07.04.2010 року в сумі 44298,52 дол. США, пеню в розмірі 30 000 грн., штраф в розмірі 14700 грн. В задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Укргазбанк, Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] про захист прав споживача, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, зобовязання зняти заборону на відчуження відмовлено. Так, Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 07.06.2013 року встановлено та не підлягає доказуванню, що що ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк» в установленому законом порядку отримав банківську і генеральну ліцензії та відповідний дозвіл на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Відповідно п. 1. 5 Положення про використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483 використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Виходячи з наведеного, сплата процентів за валютним кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Крім того, в судовому засіданні не встановлено порушень з боку Банку вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких підстав суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] щодо визнання Кредитного договору № 00-148/08 від 10.07.2008 року недійсним, а також Договору іпотеки №ДІ- 00-148/08 від 10.07.2008 року, як похідного від Кредитного договору № 00-148/08 від 10.07.2008 року. Щодо посилання [PERSON], щодо про порушення відповідачем чинного законодавства України, а саме про відсутність попередження банком про валютні ризики, суд ввважає,що дана обставина також не є підставою для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними з наступних підстав. Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно із статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень статей 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ст. 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність"). Цією ж статтею визначено поняття коштів - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до статті 36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати обов'язки за кредитним договором у відповідності до його умов та законодавства, й зміна курсу валют не є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Також при розгляді справи не знайшло свого підтвердження посилання позивача, що укладення кредитного договору було здійснено під впливом обману. У відповідності до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Разом з тим, наведені позивачем обставини, які він вважає такими, що банк навмисно ввів його в оману, не може бути підставою для визнання договору таким, що укладений внаслідок обману. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої строни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем не надано жодних доказів про наявність обману з боку відповідача і здійснення ним дій по введенню позивача в оману, а тому суд вважає, що позивачем не доведено факту введення його відповідачем в оману і це дає можливість зробити висновок про відсутність підстав для визнання договору недійсним. Суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири в [ADDRESS] також не підлягають до задоволення, оскільки вказана заборона є забезпеченням виконання умов Кредитного договору № 00-148/08 від 10.07.2008 року, умови якого не виконані. На підставі вищзевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Оскільки у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] звільнений від сплати судового збору, то у відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне сплату судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed