Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому посилався на те, що 06 березня 2007 року КБ «ПриватБанк» та ним [PERSON] - укладено кредитний договір б/н. За вказаним договором позивачем одержано від КБ «ПриватБанк» кредит в сумі 9927,00 доларів США на умовах повернення вказаних коштів та сплати процентів. В своєму позові позивач посилається на те, що укладення зобовязання в іноземній валюті порушує його право та суперечить чинному законодавству. Крім того, враховуючи, що даним договором ризики коливання валютного курсу покладаються на позичальника, у звязку з чим цей договір є несправедливим. Тому позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 06 березня 2007 року, укладений КБ «ПриватБанк» з [PERSON]. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, уповноваживши адвоката [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Вважає, що підстави для визнання договору недійсним відсутні. В задоволенні позову просила відмовити. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, який в засідання не зявився. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом, 06 березня 2007 року Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПроиватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір б/н. За умовами вказаного договору відповідач надав позивачу кредит в сумі 9927,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Пункт 1 ст. 99 Конституції України, ст. З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст. 3 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. \~ Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. \~ Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами. \~ Так, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. \~ Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. \~ Відповідно до ч. 2, 3 ст. 533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. \~ У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. \~ Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. \~ Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України. \~ Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом, тобто, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. \~ Згідно з визначенням, наданим в ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність; згідно з п.1.2 Положення НБУ №275 письмовий дозвіл Національного банку - документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність" та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені статтею 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". \~ Частиною 2 статті 5 Декрету "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Постановою Правління Національного банку України від 9 серпня 2002 року N 297 на виконання вказаної норми затверджено Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв'язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій. Спеціальний нормативно-правовий акт, який би передбачав необхідність та порядок отримання банківськими установами генеральної ліцензії - додатково до банківської ліцензії та дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями Національним банком України на даний момент не прийнятий. \~ Таким чином, банківська ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення банком валютних операцій, видані Національним банком України відповідно до ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність" в порядку, визначеному Положенням НБУ №275, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій у розумінні ч.2 ст.5 Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Тобто, операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету. \~ КБ «ПриватБанк» було отримано банківську ліцензію за № 22 від 04 грудня 2001 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями, копію якого долучено до матеріалів справи. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл за № 225-2 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати з валютними цінностями, копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.35, 36). \~ Тому КБ «ПриватБанк» мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17.07.2001, яке було чинним на час одержання банком ліцензії та укладення оскаржуваного договору), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії. \~ Щодо посилання позивача у позовній заяві на необхідність отримання індивідуальної ліцензії для здійснення операції з надання і одержання кредиту в іноземній валюті, як підставі для визнання кредитного договору недійсним, слід зазначити, що виходячи \~ з \~ аналізу \~ визначень \~ термінів \~ «валютна \~ операція», \~ «валютні цінності», наданих в статті 1 Декрету, надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. \~ Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. \~ Відповідно до ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. \~ Генеральні ліцензії надаються \~на здійснення \~валютних операцій, \~що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. \~ Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної \~ ліцензії \~ НБУ \~ на \~ здійснення \~ операцій \~ щодо \~ надання \~ і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. \~ Виходячи з наведеного, \~індивідуальна ліцензія \~на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують \~ встановлені законодавством \~ межі. \~ Однак, \~ на \~даний час законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. \~ Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. \~ Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями) на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. \~ Щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, то підпунктом г) пункту 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакції, що була чинною на час укладення оспорюваного правочину, встановлено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція як використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. \~ Однак, відповідно до п. 1.5. положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); у випадках, передбачених законами України. \~ Отже, у зв'язку з тим, що отримувачем грошових коштів в іноземній валюті є КБ «ПриватБанк», який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, то позивач може використовувати іноземну валюту як засіб платежу за кредитним договором без отримання індивідуальної ліцензії. \~ Зважаючи на зазначене, кредитний договір б/н укладений 06 березня 2007 року КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений відповідно до положень чинного законодавства та в межах повноважень відповідача, щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії. \~ Посилання позивача на несправедливість умов кредитного договору, не може бути прийняте до уваги. Зокрема, за положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ж до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. В той же час в даній справі судом встановлено, що кредитний договір між КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому позивач [PERSON] на момент укладення договору не заявляв жодних додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконував його умови. З наведеного вбачається, що позивач чітко усвідомлював ризики, повязані з одержанням кредиту в іноземній валюті, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах. Також суд звертає увагу, що умовами кредитного договору не передбачено, що позичальник несе валютні ризики лише при збільшенні курсу гривні по відношенню до долара США. Відповідно, на час укладення даного договору можливо було припустити зменшення курсу. Статтею 203 ЦПК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Аналізуючи спірний договір на відповідність зазначеним вимогам, суд приходить до висновку, що його зміст не суперечить нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони, які уклали зазначений кредитний договір, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин вчинено у формі, встановленій законом, і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На момент укладення оскаржуваної угоди позивач, відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, мав необхідний обсяг дієздатності, який дозволяв в повній мірі усвідомлювати наслідки здійснення юридично значимих дій, мало місце його вільне волевиявлення. На момент укладання кредитного договору позивач був обізнаний з усіма істотними його умовами та наслідками за невиконання узятих зобов'язань. \~ Таким чином, при укладенні сторонами кредитного договору вимоги ст. 203 ЦК України порушено не було ні в частині невідповідності актам цивільного законодавства, ні в частині вільного волевиявлення позивача, тому що правочин було вчинено добровільно з наявністю належної оцінки позивачем його умов та адекватного уявлення мети й характеру цього правочину. \~ Судом не встановлено підстав для визнання кредитного договору від 06 березня 2007 року б/н недійсним. Посилання позивача на те, що оскаржуваний договір не містить такої істотної умови як орієнтовна сукупна вартість кредиту, суд до уваги не бере з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто істотними умовами даного договору є сума кредиту, строк, на який він виданий, процентна ставка за кредитом, порядок та строки надання кредиту та його повернення. Загальна сукупна вартість кредиту не є істотною умовою кредитного договору. Тому, хоча оскаржуваний кредитний договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту, з цих підстав договір недійсним визнаний бути не може. Підпунктом д пункту 2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення сторонами оскаржуваного договору, було передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Але недодержання банком зазначеної вимоги Закону не тягне за собою наслідком недійсності договору. Таким чином підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні. В задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed