Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

В.о. прокурора м. Кіровограда звернувся до суду з позовом про визнання недійсними пункту 1 рішення Кіровоградської міської ради від 21.09.2010 № 3951 «Про передачу земельних ділянок у власність по вул. Московській» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] в районі вул. Московської в м. Кіровограді для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі; визнання недійним пункту 1 рішення Кіровоградської міської ради від 07.10.2010 року № 4060 «Про передачу земельних ділянок у власність»; визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 118918, виданий [PERSON], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 01.11.2010 за № 011039000777; зобов'язання [PERSON] повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. з кадастровим номером 3510100000:06:047:0157, нормативна грошова оцінка якої складає 216852,93 грн., шляхом складання акту приймання-передачі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що пунктом 1 рішення Кіровоградської міської ради від 21.09.2010 року № 3951 «Про передачу земельних ділянок по вул. Московській» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам міста кількості 22 осіб в районі вул. Московської загальною площею 2,2 га для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі, та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних з вилученням земельної ділянки. Зокрема, пунктом 1 рішення Кіровоградської міської ради від 07.10.2010 року № 4060 «Про передачу земельних ділянок у власність» земельну ділянку площею 1000,00 кв.м. по вул. Московській передано у власність [PERSON] та на підставі вказаного рішення видано державний акт ЯЛ № 118918 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:06:047:0157 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Проте, рішення № 3951 від 21.09.2010 року прокурор вважає незаконним та таким, що суперечить частині 6 статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також положенням Закону України «Про землеустрій». Крім того, згідно пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 677, проект відведення земельної ділянки розробляється на підставі рішення міської ради, до повноважень якої належить передача у власність земельних ділянок. Таким чином, рішення про надання згоди на розроблення проекту землеустрою є обовязковою підставою розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Поряд із цим встановлено, що розроблений та затверджений пунктом 1 рішення № 3951 проект не відповідає рішенню Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року, яким надано згоду на його розробку. З огляду на незаконність спірного пункту рішення, яким затверджено проект землеустрою, незаконним є пункт 1 рішення Кіровоградської міської ради № 4060 від 07.10.2010 року, яким спірну земельну ділянку передано у власність [PERSON]. На сьогоднішній день згідно Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради № 2456 від 17.09.2013 року, спірна земельна ділянка знаходиться в рекреаційній зоні активного відпочинку. Тобто використання її для будівництва будівель і споруд суперечить містобудівній документації, а тому передача даної земельної ділянки для потреб містобудування суперечить нормам земельного законодавства. Наведене вказує на відсутність у Кіровоградської міської ради достатніх підстав та недодержання вимог законодавства при прийнятті відповідного рішення та, відповідно, на відсутність підстав для оформлення державного акту на спірну земельну ділянку. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31.05.2016 року залучено до участі у цивільній справі № 404/3283/15-ц, номер провадження 2/404/115/16 правонаступника позивача в.о. прокурора м. Кіровограда прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури (т. 2 а.с. 34-35). Прокурор Залюбовська А.І., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача, Кіровоградської міської ради, в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 53, 157, 184, 197) та розписка (т. 1 а.с. 76, 103, 116, 141, 180, 195; т. 2 а.с. 5). Представник міської ради подав до суду клопотання (вх. № 19229 від 08.06.2015 року; вх. № 2985 від 01.02.2016 року) про розгляд справи без його участі (т. 1 а.с. 62, 141-Б). Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, про що надав суду письмові заперечення (т. 2, а.с. 29-33). В обґрунтування заперечень зазначено, що прокурор м. Кіровограда (на час ухвалення рішення прокурор Кіровоградської місцевої прокуратури) не може бути позивачем у даній справі, оскільки у прокурора відсутнє право на звернення до суду. Проводячи аналіз земельного законодавства, а також Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», можна констатувати факт наявності органу державної виконавчої влади - Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області, яка в даному випадку і може бути позивачем у даній справі. У позовній заяві повинна бути вказана саме ця особа. Крім того, прокурор в позовній заяві не вказав тієї обставини, що органами прокуратури ще в 2009 році вносився протест на рішення Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року, який було відхилено Кіровоградською міською радою (Рішення КМР № 2531 від 15.09.2009 р.), що зверталися до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по 22000 кв.м. по вул. Московській у м. Кіровограді № 3430 від 04.08.2009 року і їм було відмовлено у відкритті провадження у справі (ухвала від 21.09.2009 року по справі № 2-а-7400/09/1170). Також, на сьогодні в м. Кіровограді відсутній план червоних ліній, а отже і відсутні чіткі межі земель загального користування. Зміна цільового призначення відбувається за рішенням органів місцевого самоврядування на підставі розробленого, погодженого та затвердженого проекту землеустрою. Відповідно до статтей 50, 51, 52 Земельного кодексу України, статтей 20, 47 Закону України «Про землеустрій» - до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Організація землеустрою шляхом розроблення документації із землеустрою щодо встановлення меж земель рекреаційного призначення є обовязковою. В разі наявності в межах міста земель рекреаційного призначення, на підставі рішення відповідної ради розробляється, погоджується та затверджується відповідний проект землеустрою «Щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення». Саме наявність такого проекту і є належним та допустимим доказом існування в межах міста земель рекреаційного призначення. Однак, станом на сьогодні жоден проект щодо відведення земель рекреації Кіровоградською міською радою не затверджувався. Належним і допустимим доказом у справі щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреації є наявність у справі розробленого, погодженого та затвердженого проекту землеустрою щодо встановлення за цією земельною ділянкою статусу та категорії земель рекреації. Виходячи з наведених фактів, враховуючи те що проекти землеустрою після їх затвердження є складовою кадастрової системи, визначають певні вимоги по відношенню до невизначеного кола осіб та не обмежені у часі, представник відповідача вважає що питання щодо недійсності пункту 1 рішення № 3951 не відноситься до юрисдикції цього суду і має вирішуватись судом адміністративної юрисдикції. Крім того, враховуючи той факт, що відповідачем, [PERSON] не було порушено жодної норми закону при отриманні спірної земельної ділянки у власність, відповідно до норм законодавства в тому числі і практики Європейського суду з прав людини, представник відповідача вважає вимоги прокурора про скасування пункту 1 рішення № 4060 не конституційними. Виходячи з викладеного, вимога про повернення земельної ділянки є безпідставною та такою, що також не підлягає задоволенню. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури, представника відповідача [PERSON], оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до частини статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За приписом частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 статті 116 Земельного кодексу України). Судом встановлено, що рішенням десятої сесії пятого скликання Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року (т. 1 а.с. 7) затверджено містобудівне обґрунтування внесення змін до містобудівної документації (Генерального плану міста Кіровограда), зміни функціонального та цільового призначення земельної ділянки для розміщення обєкта «Будівництво житлових будинків садибного типу в районі вул. Московської у м. Кіровограді» (пункт 1 рішення). Пунктом 2 вищевказаного рішення погоджено місце розташування та надано громадянам міста Кіровограда згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, які перебувають у запасі по вул. Московській для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно з додатком (20 осіб, т. 1 а.с. 7 на звороті). Разом з тим, пунктом 1 рішення тринадцятої сесії пятого скликання Кіровоградської міської ради № 2094 від 04.06.2009 року внесено зміни до додатку рішення Кіровоградської міської ради від 16.09.2008 року № 1254 та викладено його в новій редакції, що додається (а.с. 8). Згідно пункту 17 додатку до вищевказаного рішення [PERSON] є громадянином, якому надана згода на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в районі вул. Московської для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На рішення Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року Кіровоградською міжрайонною природоохоронною прокуратурою внесено протест від 28.08.2009 року (т. 1 а.с. 219-225) з вимогою скасувати рішення десятої сесії пятого скликання Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року «Про розгляд звернень фізичних осіб з питань регулювання земельних відносин» яким надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок (22 земельні ділянки, площею 22000,00 кв.м.) у власність за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, які перебувають у запасі по вул. Московській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, як незаконне. Згідно рішення чотирнадцятої сесії пятнадцятого скликання Кіровоградської міської ради № 2531 від 15.09.2009 року, відхилено протест Кіровоградської міжрайонної природоохоронної прокуратури від 16.09.2008 року № 1254 «Про розгляд звернень фізичних осіб з питань регулювання земельних відносин» (т. 1 а.с. 229 на звороті). Хоча у витязі з протоколу № 38 девятої сесії Кіровоградської міської ради від 16.09.2008 року зазначено, що [PERSON] старший помічник прокурора міста вказала про обґрунтованість протесту (т. 1 а.с. 210). Разом з тим, за висновком Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Кіровоградської міської ради, рішення Кіровоградської міської ради 1254 від 16.09.2008 року «Про розгляд звернень фізичних осіб з питань регулювання земельних відносин» прийнято з додержанням вимог чинного законодавства та не підлягає скасуванню (т. 1 а.с. 216-218). Пунктом 1 рішення чотирнадцятої сесії пятого скликання Кіровоградської міської ради № 3951 від 21.09.2010 року (т. 1 а.с. 9) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам міста в кількості 22 осіб в районі вул. Московської загальною площею 2,2 га для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі, та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних із вилученням земельної ділянки. Відповідно до пункту 1 рішення Кіровоградської міської ради «Про передачу земельних ділянок» № 4060 від 07.10.2010 року передано [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 1000,00 кв.м. (одно- та двоповерхова житлова забудова) по вул. Московській для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі (т. 1 а.с. 9 на звороті). Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області (висновок № 297 від 01.09.2010 року, т. 1 а.с. 236-237), Управлінням Держкомзему у місті Кіровограді Кіровоградської області (висновок, т. 1 а.с. 235), Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради (висновок № 3430 від 04.08.2009 року, т. 1 а.с. 234), Державним закладом «Кіровоградська міська санітарно-епідеміологічна станція» Міністерства охорони здоровя України (довідка від 05.08.2009 року, т. 1 а.с. 238) та Відділом охорони культурної спадщини Кіровоградської обласної державної адміністрації (погодження № 01-33-500 від 14.09.2010 року, т. 1 а.с. 239), погоджено проект землеустрою спірної земельної ділянки, заперечення проти відведення земельної ділянки безоплатно у власність за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі відсутні. Таким чином, Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕКТОАРЕАЛ» складено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема [PERSON], для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: м. Кіровоград, вул. Московська (т. 1 а.с. 223-250). Також, в даному проекті землеустрою міститься пояснювальна записка інженера-землевпорядника, в якій зазначено, що земельні ділянки мають просту конфігурацію та підїдні шляхи з вулиці Московської. На час обстеження земельні ділянки вільні від забудови. Земельні ділянки, що проектуються до відведення раніше нікому не надавались, що підтверджується земельно-кадастровою інформацією та рішенням Кіровоградської міської ради від 16.09.2008 року № 1254, від 04.06.2009 року № 2094 та від 21.09.2010 року № 3936. Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України земельні ділянки віднесено до земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі. Відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі (УКЦВЗ) код цільового використання земельних ділянок 1.21.1. Резервний фонд. Відведення земельних ділянок суттєво не вплине на використання суміжних земельних ділянок (т. 1 а.с. 223 на звороті). В звязку з викладеним та на підставі рішення Кіровоградської міської ради № 4060 від 07.10.2010 року, [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 1000,00 кв.м., яка розташована по вул. Московській, 1-1, з кадастровим номером 3510100000:06:047:0157, про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 118918 (т. 1 а.с. 10). Держсільгоспінспекцією в Кіровоградській області на запит прокуратури м. Кіровограда від 20.03.2015 року щодо оцінки законності рішень Кіровоградської міської ради при передачі у приватну власність земельних ділянок в межах міста повідомлено за № 15-190/1 від 23.03.2015 року, що відповідно до генерального плану м. Кіровограда, затвердженого рішенням Кіровоградської міської ради від 12.09.2000 року № 627 земельні ділянки передані у власність громадянам на підставі рішення Кіровоградської міської ради, зокрема, від 21.09.2010 року № 3951 та від 07.10.2010 року № 4060 знаходяться на території зелених насаджень загального користування, про що свідчить інформація Кіровоградської міської ради та викопіювання з Генерального плану м. Кіровограда. Таким чином, Кіровоградською міською радою при прийнятті вищевказаного рішення порушено вимоги частини 4 статті 83 Земельного кодексу України в частині заборони передачі у приватну власність земель загального користування (т. 1 а.с. 88). До містобудівного законодавства на час прийняття рішень відносились, зокрема, Закон України «Про основи містобудування», Закон України «Про планування та забудову територій», Закон України «Про архітектурну діяльність». З аналізу статтей 7, 8, 12 Закону України «Про основи містобудування» можна зробити висновок, що Кіровоградська міська рада затверджуючи генеральний план населеного пункту та іншу містобудівну документацію відповідно до Закону, з урахуванням поняття делегованих повноважень, діяла як орган, що здійснює державне регулювання у сфері містобудування . Положеннями статті 1 Закону України «Про планування і забудову території» визначено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту. Статтею 12 Закону України «Про планування і забудову території» встановлено, що відповідно до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами зокрема організують розроблення та затвердження місцевих правил забудови, детальних планів території, планів червоних ліній, іншої містобудівної документації та проектів. За статтею 14 Закону України «Про планування і забудову території» планом червоних ліній відповідно до генерального плану населеного пункту, детального плану, даних Державного земельного кадастру, містобудівного кадастру населеного пункту визначається розташування червоних ліній. Відповідно до планів червоних ліній сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, а також Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у разі делегування їм таких повноважень: встановлюють межі земель загального користування населених пунктів; вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність або користування (оренду) земельних ділянок, встановлюють на відповідній території єдині умови та обмеження використання земель, визначених для містобудівних потреб; визначають технічні умови для розміщення та утримання інженерно-транспортної інфраструктури. За інформацією Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради № 4002 від 03.11.2015 року, містобудівна документація «План червоних ліній магістральних вулиць міста Кіровограда» розроблена Державним підприємством Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені [PERSON] у 2013 році та на даний час є незатвердженою. Рішення щодо розроблення та затвердження детального плану території міста Кіровограда Кіровоградською міською радою не приймалися (т. 1 а.с. 214). Відповідно до частини 3 статті 19 Закону України «Про планування і забудову територій», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, режим забудови та іншого використання земель, визначених для містобудівних потреб, враховується при розробленні землевпорядної документації. Відповідно до норм і правил викладених в п. 1.1, 1.4. ДБН Б.1.1-4-2002 містобудівне обґрунтування це вид містобудівної документації, що розробляється з метою обґрунтування місця розташування обєкта архітектури (будівлі або споруди) та є підставою для видачі дозволу на будівництво обєкту архітектури. Статтею 20 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства. Забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт (стаття 22 Закону України «Про основи містобудування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування (стаття 38 Земельного кодексу України). Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. В звязку з чим, для визначення цільового призначення земельної ділянки необхідно в першу чергу документацію із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо. Статтею 2 вищевказаного Закону визначено, що землеустрій зокрема забезпечує: реалізацію державної політики щодо використання та охорони земель; наукове обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням з урахуванням державних; встановлення особливого режиму та умов використання й охорони земель; встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів; прогнозування, планування і організацію раціонального використання та охорони земель на національному, регіональному, локальному і господарському рівнях. Відповідно до статтей 50, 51, 52 Земельного кодексу України, статті 47 Закону України «Про землеустрій» до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Виходячи з вищевказаних положень законодавства організація землеустрою шляхом розроблення документації із землеустрою щодо встановлення меж земель рекреаційного призначення є обовязковою. В разі наявності в межах міста земель рекреаційного призначення, на підставі рішення відповідної ради розробляється, погоджується та затверджується відповідний проект землеустрою «Щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення». Саме наявність такого проекту і є належним та допустимим доказом існування в межах міста земель рекреаційного призначення. За інформацією Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 26.02.2015 року, відповідно до Генерального плану м. Кіровограда, який затверджений рішенням Кіровоградської міської ради від 12.09.2000 року № 627 територія, на якій знаходиться спірна земельна ділянка, відносить до території зелених насаджень загального користування. Згідно з планом зонування м. Кіровограда, який затверджений рішенням Кіровоградської міської ради від 17.09.2013 року № 2456 дана територія відноситься до рекреаційної зони активного відпочинку (т. 1 а.с. 17). Однак, в матеріалах справи відсутні докази наявності затвердженого Кіровоградською міською радою проекту щодо відведення земель рекреації. Також суду не надано належних та допустимих доказів (розробленого, погодженого та затвердженого проекту землеустрою щодо встановлення за цією земельною ділянкою статусу та категорії земель рекреації) щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреації. Вся інформація стосовно кількісних та якісних характеристик земель (земельних ділянок) включаючи інформацію про цільове призначення тої чи іншої земельної ділянки знаходиться у спеціально уповноваженого органу держави з питань регулювання земельних відносин яким на сьогоднішній день є Управління Держгеокадастру у Кіровоградському районі Кіровоградської області. Разом з тим, в рішенні від 16.09.2008 року № 1254 Кіровоградською міською радою погоджено місце розташування та надано згоду громадянам міста Кіровограда на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови, які перебувають у запасі по вулиці Московській. Інші рішення Кіровоградської міської ради щодо відведення визначених земельних ділянок в частині зміни категорії земель відповідно до статті 20 Земельного кодексу України в Управління відсутні (лист № 29-28-99, 4-2006/15-15 від 12.11.2015 року, т. 1 а.с. 222). З аналізу статті 118 Земельного кодексу України вбачається, що спочатку відбувається затвердження проекту землеустрою (тобто відбувається формування земельної ділянки як обєкта права), а вже потім ці сформовані земельні ділянки передаються у власність громадян в порядку передбаченому статтями 116, 118 Земельного кодексу України. Рішенням Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року (зі змінами відповідно до рішення Кіровоградської міської ради № 3082 від 16.02.2010 року) та рішенням Кіровоградської міської ради № 3951 від 21.09.2010 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 2,2 га. громадянам міста. Матеріалами справи підтверджується, що проект відведення земельної ділянки розроблявся відповідною землевпорядною організацією на підставі угоди між громадянами, які виявили бажання підписати цю угоду (т. 1 а.с. 223-250). Твердження прокурора про відсутність у будь-якої з перелічених в угоді осіб згоди на розробку проекту щодо відведення є не підтвердженими. Відповідно до частини 1 та 2 статті 186-1 Земельного кодексу України для розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та містах обласного значення, містах Києві та Севастополі функціонують постійно діючі комісії. До повноважень Комісії належить забезпечення погодження документації із землеустрою відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Порядок створення та роботи комісії, на час прийняття оспорюваного рішення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1420 від 23.12.2009 року «Деякі питання реалізації статті 186-1 Земельного кодексу України». Відповідно до пункту 4 Порядку установити, що до затвердження складу комісій висновки про погодження документації із землеустрою надаються органами, зазначеними у частині третій статті 186-1 Земельного кодексу України, в установленому порядку. Виходячи з інформації яка міститься у Звіті «Про проведення аудиту діяльності управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Кіровоградської міської ради за період з 01.03.2006 року по 31.10.2010 рік» затвердженим рішенням Кіровоградської міської ради № 195 від 24 лютого 2011 року станом на 24 лютого 2011 рік склад та положення про цю комісію затверджено не було і тому у відповідності до законодавства, до затвердження складу комісії, кожен орган контролю діяв у відповідності з нормами статті 118 Земельного Кодексу України надаючи свої висновки окремо. А тому доводи прокуратури щодо відсутності акта зазначеної комісії судом не приймаються в звязку з їх безпідставністю. Прокурор в позовній заяві стверджує те, що спірна земельна ділянка на момент її передачі у власність відносилась до територій зелених насаджень загального користування. На підтвердження вказаних обставин прокурор посилається на лист Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради від 26.02.2015 року (т. 1 а.с. 17). Проте, заслуговує на увагу той факт, що цією ж самою посадовою особою, яка підписала вищевказаний лист від 26.02.2015 року погоджено проект відведення земельної ділянки з видачею позитивного висновку (т. 1 а.с. 234), відповідно до якого спірна земельна ділянка відповідно до генерального плану забудови відносилась до земель житлової та громадської забудови. Вищевказаний висновок оскаржувався органами прокуратури, однак ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.09.2009 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом Кіровоградського міжрайонного природоохоронного прокурора до Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради про визнання незаконним та скасування висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т. 1 а.с. 211-213). Таким чином, матеріали справи встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, належними та допустимими доказами з приводу визначення цільового призначення спірної земельної ділянки є відомості про земельну ділянку зазначені в проекті щодо відведення земельної ділянки, відповідні рішення власника земель (Кіровоградської міської ради) та затверджена землевпорядна документація. З огляду на викладене, посилання позивача, що спірна земельна ділянка не могла бути передана у власність, не відповідає дійсності і не підтверджується доказами. Передача земельних ділянок громадянам в порядку безоплатної приватизації відбувається на підставі прийнятого рішення органу місцевого самоврядування у спосіб передбачений статтями 13, 14 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», частиною 1 статті 12, 121, 122, 116, 118, 186-1 Земельного кодексу України. Відповідно до перелічених норм закону кожен громадянин України має право на землю, в тому числі на приватизацію земельної ділянки в розмірах передбачених законом. Для реалізації цього закріпленого конституційного права особа має бути громадянином України та повинна довести те, що вона не використала право на приватизацію земельної ділянки по певному виду використання. Довівши ці обставини, особа звертається до відповідного органу влади із заявою про бажання скористатись правом на приватизацію земельної ділянки, вказавши цільове призначення земельної ділянки її розмір та бажане місце розташування. Відповідний орган зобовязаний розглянути заяву громадянина та в разі відповідності заявлених вимог закону надати дозвіл на складання відповідної документації із землеустрою. Дозвіл на складання земельної документації в даному випадку видається у формі рішення Кіровоградської міської ради. В дозволі встановлюється приблизне місце розташування (на підставі поданої заяви), площа, цільове та функціональне призначення земельної ділянки. Рішенням Кіровоградської міської ради № 1254 від 16.09.2008 року (зі змінами відповідно до рішення Кіровоградської міської ради № 2094 від 04.06.2009 року), [PERSON] надано дозвіл із вказівкою в ньому всіх вихідних даних, а саме: площа 1000 кв.м.; цільове призначення землі житлової та громадської забудови; функціональне призначення одно та двоповерхова житлова забудова; місце розташування район вул. Московська. Після складання, погодження та затвердження відповідної землевпорядної документації пунктом 1 оспорюваного рішення № 4060 від 07.10.2010 року відповідачу передано у власність земельну ділянку. Разом з тим, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Європейський суд) підлягає застосуванню як джерело права рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у Справі Стретч проти Сполученого Королівства. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини Відповідно до пунктів 70, 71 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» - Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Рішення Європейського суду з прав людини, як вже було зазначено, є джерелом права та повинні застосуватись національними судами при вирішенні спорів. Зазначене рішення неодноразово застосовувались судами, в тому числі і Верховним судом України при перегляді судових рішень з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм права. Виходячи з того, що оспорювані рішення в цій частині відповідно до статті 116 Земельного кодексу України є підставою для набуття [PERSON] у власність земельної ділянки, враховуючи той факт, що останньою не було порушено жодної норми закону при отриманні цієї земельної ділянки у власність, відповідно до норм законодавства в тому числі і практики Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання пункту 1 рішення Кіровоградської міської ради від 21.09.2010 року № 3951 «Про передачу земельних ділянок у власність по вул. Московській» та пункту 1 рішення Кіровоградської міської ради від 07.10.2010 року № 4060 «Про передачу земельних ділянок у власність» є незаконними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання недійсними державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Таким чином, у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 Земельного кодексу України. Аналогічна правова позиція щодо застосування статті 140 Земельного кодексу України 2001 року висловлена в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року № 6-57цс13, яка відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, відповідно до статей 16 Цивільного кодексу України, 152 Земельного кодексу України 2001 року способами захисту цивільних прав, у тому числі у сфері земельних правовідносин, є як примусове припинення прав на земельну ділянку (статті 140, 143-146 Земельного кодексу України 2001 року), так і визнання недійсними угод (стаття 152 Земельного кодексу України 2001 року, стаття 215 Цивільного кодексу України) із застосуванням реституції або віндикації у разі витребування земельної ділянки (статті 387, 388 Цивільного кодексу України), а також визнання недійсним акта органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, виданих на підставі незаконних рішень. Таким чином, передбачені статтями 140-149 Земельного кодексу України 2001 року та статтею 152 Земельного кодексу України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 Цивільного кодексу України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обовязкове одночасне застосування законом не передбачено. Тобто даний спір не може бути вирішено у спосіб, обраний прокурором одночасно. В обґрунтування вимоги про зобовязання відповідача повернути земельну ділянку, позивач посилається на частину 1 статті 1212, частину 1 статті 1213 Цивільного кодексу України, тобто вважає земельну ділянку майном набутим [PERSON] без достатньої правової підстави і бажає його повернення на користь потерпілого. Також позовні вимоги викладені з посиланням на статті 387, 388 Цивільного кодексу України, які регулюють питання витребування майна із чужого незаконного володіння. Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що вищевказані норми регулюють різні правовідносини, оскільки, статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України регулюють правовідносини повязані з набуттям права власності на майно і повязують це з певними правовими підставами, яких в подальшому виявилось недостатньо або вони відпали. Тобто мова йде про правовідносини, повязані з частковою або повною правомірністю володіння майном. В той час, як статті 387, 388 Цивільного кодексу України регулюють питання виникнення цивільних прав і обовязків щодо майна у звязку з незаконним заволодінням. Тобто відсутністю будь-яких законних підстав на виникнення права володіння майном. Крім того, в обох випадках право витребування майна належить виключно власникові, а не будь-якій іншій особі. Разом з тим, вказані норми Цивільного кодексу України не повязують обовязки щодо повернення майна власнику із вчиненням дій зобовязального характеру, як зазначено в позовних вимогах, а вказують на імперативність щодо необхідності повернення. Доказів звернення Кіровоградською міською радою або позивачем до [PERSON] щодо добровільного повернення спірної земельної ділянки у власність територіальної громади м. Кіровограда суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про зобовязання [PERSON] повернути спірну земельну ділянку є безпідставною та такою, що не підлягають задоволенню. Крім того, представником відповідача [PERSON] заявлено про сплив позовної давності (т. 2 а.с. 29-33). Між тим, прокурор стверджує, що сама по собі обізнаність прокурора про наявність спірного рішення не є підставою для висновку про пропуск строку позовної давності та необхідності застосування положень 267 Цивільного кодексу України. Про порушення вимог законодавства у звязку з прийняттям Кіровоградською міською радою спірного пункту рішення, прокуратура м. Кіровограда дізналася лише у 2015 році під час виконання завдання прокуратури Кіровоградської області від 26.01.2015 року. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статті 268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак пункт 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постанові від 16.09.2015 року № 6-68цс15. З огляду на докази, що містяться в матеріалах справи, а саме: витяги з протоколів засідання сесії Кіровоградської міської ради (т. 1 а.с. 208-210), протесту Кіровоградської міжрайонної природоохоронної прокуратури (т. 1 а.с. 219-221), ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.09.2009 року у справі № 2-а-7400/09/1170 (т. 1 а.с. 221-213), суд вважає, що позивачем пропущено строк, встановлений законом для звернення до суду, а тому заява представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності є обґрунтованою. Водночас суд не вважає за необхідне застосовувати положення статті 267 Цивільного кодексу України, в звязку з недоведеністю самого позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами частини 4 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed