Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № К2U4GK00260888 від 08.07.2005 року (далі - договір) відповідач [PERSON] (далі відповідач) отримав у ПАТ КБ "Приват Банк" кредит в сумі 172610,00 євро зі сплатою 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.07.2025 року. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти в сумі 172610,00 євро. В свою чергу, відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно договору. В порушення умов договору відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, а саме, не сплачує проценти за користування кредитними коштами відповідно до встановленого графіку. Так, станом на 26.04.2013 року, загальна сума заборгованості відповідача складає 407387, 18 євро, що за курсом НБУ станом на 26.04.2013 становить 4257196, 03 грн., з яких: 168796,16 євро - сума заборгованості за кредитом, 93004,23 євро - сума заборгованості по процентах за користування кредитом, 18989,00 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, 126599,79 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. З метою забезпечення виконання зобов'язання між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № К2U4GK00260888, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, де просив справу розглядати у його відсутність та відмовити у задоволенні позову на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дія даного Закону підпадаєпід критерії майна, на яке не може бути звернуто стягнення /а.с. 153/. Крім того, відповідач зазначив, що він є інвалідом, у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають дві малолітні особи, і квартира є єдиним їх місцем проживання. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що дія закону на якій посилається відповідач не перешкоджає вирішенню спору про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, даним законом мова йде виключно про фактичне тимчасове зупинення виконання такого рішення, з приводу чого є судова практика та роз'яснення судів вищих інстанцій. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08.07.2005 року між сторонами було укладено договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 172610,00 євро зі сплатою 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.07.2025 року /а.с. 23-26/. Відповідно до п. 2.2.2 позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за користування кредитом, відповідно до умов договору, а також повну сплату відсотків за користування кредитом здійснювати не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту /а.с. 24/. Відповідно до п. 4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу /а.с. 26/. Відповідач умови договору кредиту не виконує, так станом на 26.04.2013 рік борг відповідача становить 4257196, 03 грн., з яких: 168796,16 євро - сума заборгованості за кредитом, 93004,23 євро - сума заборгованості по процентах за користування кредитом, 18989,00 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, 126599,79 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором /а.с.10-16/. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. 08.07.2005 року з метою забезпечення виконання зобов'язання між сторонами, було укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідно до умов якого відповідач надав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] /а.с.27-31/. Відповідно до п. 18.7.1 договору іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків за договором іпотеко держатель має право вимагати повного виконання зобов'язань зі сплати кредиту або відсотків, винагород, а в разі не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки /а.с. 28/. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотеко держателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Частиною 2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Разом з тим, згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, вбачається, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4Закону України "Про заставу"та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Враховуючи те, що передане відповідачем в іпотеку майно, а саме трьохкімнатна квартира [ADDRESS], де проживає відповідач підпадає під критерії майна, на яке згідно вище вказаного Закону не може бути звернуто стягнення, оскільки квартира є предметом іпотеки, використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя,кредит [PERSON] отриманий в іноземній валюті і є споживчим, позивачем не надано доказів того, що відповідач має інше нерухоме житлове майно,жила площа останньої 55.10 кв.м., дія вище вказаного Закону розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що вище вказаний закон визначає лише можливість тимчасового зупинення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в у такому разі відповідні положення були б чітко зазначені в законі, або у законі України «Про виконавче провадження», зокрема в частині обов'язкового зупинення виконавчого провадження на підставі вище вказаного закону, що у даному випадку місця не має. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed