Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

27.04.2015р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за ним право на спадкування за законом як спадкоємця другої черги та надати право на спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] після смерті [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], який проживав [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок. 22.01.2015р. позивач звернувся до Врадіївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, від якої отримав повідомлення, що його батько не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO], та не враховуючи інтереси інших спадкоємців державний нотаріус має видати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] про те, що [PERSON] мав прийняти спадщину позивачу не відомо. [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та подала заяву до Врадіївської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про спадщину. Позивач зазначає, що між спадкоємцями виник спір про матеріальне право, та вважає, що [PERSON] спадщини не прийняв. Позивач, посилаючись на ст. 1259 ЦК України (2003р.), вважає, що він має також право на спадкування за законом, оскільки є онуком [PERSON], сином [PERSON] та постійно допомагав останнім матеріально, опікувався, спілкувався та радився з ними, допомагав їм власною працею (виконував ремонтні роботи по будинку та побутових спорудах, допомагав по господарству), дід останні роки був неспроможній забезпечувати свої потреби внаслідок похилого віку та потребував такої допомоги. Останні роки свого життя батько хворів та потребував допомоги. Безпосередньо позивачем надавалась і матеріальна допомога для [PERSON], купувались будівельні матеріали, виконувались ремонтні роботи. Крім того, позивач вказує, що на в кінці 2010 року виконував доручення [PERSON] по управлінню житловим будинком разом зі своїм батьком. Переуклав договір з енергопостачаючою організацією та сплачує за електроенергію. Постійно проживає в будинку разом із своєю сім'єю, приймав участь в поховані діда та батька, підтримує спадкове майно в належному стані, виконує ремонтні роботи по будинку, використовує земельну ділянку та веде підсобне господарство. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заперечення, в яких вказує на те, що в даному випадку не має місце ні спадкова трансмісія, ні спадкування за правом представлення. Крім того, вказує про пропуск позивачем строку позовної давності та, що при цьому останній не просить його поновити. В зв'язку з вищевикладеним просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог та просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні визнали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи. Подав через канцелярію суду заяву, в якій визнає позовні вимоги та просить розглядати справу без його участі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За вимогами ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідачів та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON], [INFO] є рідним онуком [PERSON], який помер [INFO], та рідним сином [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, яка складається з житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця - син [PERSON], який помер [INFO], син [PERSON], син [PERSON], який помер у 2006 році, та донька [PERSON]. З показань свідків вбачається, що [PERSON] проживав сам, а після його смерті в житловому будинку постійно проживав [PERSON] [PERSON] проживав періодично, а постійно став жити з 2010 року. Позивач став проживати в 2010-2011 роках, що також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 26.05.2015р. Судом встановлено, що 28.02.2012р. позивачем з філією ПАТ "Миколаївобленерго" було укладено договір № 415292 про користування електричною енергією за адресою [ADDRESS]. Крім того, свідки показали, що позивач допомагав [PERSON] та виконував його прохання, постійно спілкувався з ним та приходив до нього на свята. Брав участь у ремонтних роботах житлового будинку та літньої кухні у 2011 році, та купував в цей період будівельні матеріали. Однак суд критично оцінює, накладну за 2011р., надану позивачем, з якої вбачається, що будівельні матеріали купувалися "Топало Т." та "Владиженко", оскільки вказана накладна не дає можливості стверджувати про купівлю будівельних матеріалів саме позивачем [PERSON] Крім того, вказана накладна датована 2011 роком та не може свідчити про факт матеріального забезпечення спадкодавця - [PERSON] Інші накладні надані позивачем на підтвердження купівлі будівельних матеріалів виписані на ім'я "[PERSON]", а тому не беруться судом до уваги, як доказ на підтвердження того, що він купував будівельні матеріали. Суд також критично оцінює свідчення свідків, які показали, що позивачем надавалася матеріальна допомога [PERSON] та [PERSON], оскільки вони не містять жодної конкретизації стосовно обставин при яких надавалася допомога, для чого вона надавалася, коли та в якій кількості, а в матеріалах справи відсутні інші докази на підтвердження вказаних обставин. Стосовно твердження позивача про те, що він в зв'язку з безпорадним станом [PERSON] доглядав за ним суд зазначає, що з показань свідків вбачається, що за [PERSON] безпосередньо доглядала [PERSON]. Крім того, суд відмічає, що факт безпорадності [PERSON] та необхідності в постійні сторонній допомозі, в зв'язку з його похилим віком та станом здоров'я, підтверджується виключно показаннями свідків, які є суб'єктивними та не підтверджується жодними медичними документами [PERSON] тощо. Дослідивши матеріали спадкової справи № 163/2002, щодо майна померлого [INFO], [PERSON] судом встановлено наступне. Після смерті [PERSON], до Врадіївської державної нотаріальної контори (далі - нотаріальна контора) за місцем відкриття спадщини звернувся відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, яка зареєстрована в книгу обліку спадкових справ за № 319 від 08.07.2002р. 29.01.2015р. до нотаріальної контори звернулася [PERSON] з заявою, в якій повідомляла, що спадщину, яка залишилася після смерті батька, [PERSON], я не прийняла, на неї не претендую, в суд за визначенням мені додаткового строку для прийняття спадщини звертатись не буду. Листом № 115/02-14 від 05.02.2015р. нотаріальна контора, з метою перевірки дійсності правовстановлюючого документа та належності майна спадкодавцю, просила КП "Первомайське МБТІ" надати для [PERSON] інформацію по реєстраційним книгам та інвентаризаційним справам, за ким зареєстрований житловий будинок, який розміщений за [ADDRESS] та його технічний опис. Листом № 134/01-16 від 10.02.2015р., нотаріальна контора на звернення [PERSON] повідомила останнього, що син померлого [INFO] - [PERSON] - [PERSON] звернувся до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. [PERSON], який помер [INFO], із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] не звертався. Листом № 294/01-16 від 19.03.2015р. нотаріальна контора на запит [PERSON] від 19.03.2015р. повідомила останню, що їй не обхідно звернутися до суду для надання додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] 31.03.2015р. [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину її батька [PERSON], яка складається з житлового будинку по [ADDRESS], оскільки після смерті останнього, на підставі ст. 549 ЦК України (1963р.), фактично вступила в володіння та управління вказаним житловим будинком. Листом № 467/02-14 від 08.05.2015р. нотаріальною конторою [PERSON] було запропоновано надати рішення суду про доказ вступу в управління чи володіння спадковим майном або рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Листом № 384/01-16 від 06.04.2015р. нотаріальна контора на усний запит [PERSON] повідомила останнього, що йому не обхідно звернутися до суду для надання додаткового строку для прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Листом № 486/01-16 від 13.05.2015р. нотаріальна контора на усний запит [PERSON] повідомила останнього, що згідно законодавства, діючого на день смерті спадкодавця, він визнається таким, що спадщину прийняв. Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 09.06.2015р. (яке набрало законної сили) у цивільній справі № 474/385/15-ц за позовом [PERSON] до Врадіївської селищної ради, [PERSON] про продовження строку прийняття спадщини, встановлено, що "спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO], позивач відповідно до листа - роз'яснення є особою, яка вважається такою що прийняла спадщину шляхом вступу в оперативне управління майном, суд". Твердження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про порушення державним нотаріусом присяги нотаріуса та вимог Закону України "Про нотаріат" № 3425-XII від 02.09.1993р. та Інструкції про вчинення нотаріальних дій №18/5 від 14.06.1994р. при прийняті заяви від [PERSON] про прийняття спадщини не на спеціальному бланку, поза приміщенням нотаріальної контори, без з'ясування дієздатності позивача, перевірки справжності його підпису, суд не бере до уваги, оскільки вони виходять за межі заявлених вимог. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено судам, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як зазначено вище рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 09.06.2015р. встановлено, що [PERSON] є особою, яка вважається такою що прийняла спадщину шляхом вступу в оперативне управління майном, а відтак з огляду на положення чинного законодавства до даних спадкових відносин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР (1963р.). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК України, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 551 ЦК УРСР, якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено судам, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 58 та ч. 2 ст. 59 ЦК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно ч. 3 ст. 60 УПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Оскільки [PERSON], який є батьком позивача та спадкоємцем свого батька - [PERSON], помер [INFO], в той час коли спадкодавець помер [INFO], застосування ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР в даному випадку не можливо. Крім того, судом не встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину після померлого [PERSON], в порядку передбаченому ст. 549 ЦК УРСР чи, що позивач реалізував чи намагався реалізувати своє право передбачена ст. 551 ЦК УРСР. Враховуючи вищевикладене та те, що ЦК УРСР не містив такого інституту спадкового права як зміна черговості спадкоємців, а підстав для застосування ст.ст. 549 та 551 ЦК УРСР судом невстановлено, вимоги позивача про визнання за ним права на спадкування за законом як спадкоємця другої черги та надати право на спадкування за законом разом зі спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] після смерті [PERSON], є безпідставними та необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003р.), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст. 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Оскільки строк позовної давності встановлений ст. 71 ЦК УРСР не сплив до набрання чинності ЦК України (2003р.), застосуванню підлягає саме ЦК України (2003р.). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З аналізу вказаних статей ЦК України вбачається, що застосування позовної давності можливе за заявою сторони у спорі та за умови, що судом буде встановлено порушення права позивача, однак враховуючи вищевикладене позовна давність в даному випадку не може бути застосована. На підставі ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed