Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Шевякова Н.Б. звернулася до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як [PERSON] до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні у примусовому порядку, без його згоди. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] страждає нервово - психічним захворюванням, яке обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. 17 вересня 2017 року [PERSON] був доставлений швидкою допомогою у ТОККПНЛ та скерований за направленням Тернопільської міської комунальної лікарні №2. Враховуючи анамнестичні відомості, психічний стан пацієнта, висновку комісії лікарів, доцільно госпіталізувати [PERSON] у примусовому порядку до ТОККПНЛ на підставі рішення суду, оскільки згода [PERSON] на госпіталізацію відсутня. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр Шевякова Н.Б. заяву не підтримала і пояснила, що [PERSON] на даний час може самостійно задовольняти свої життєві потреби і тому не потребує примусової госпіталізації до психіатричного закладу. Прокурор Тронка Н.В., в судовому засіданні, заперечив щодо задоволення заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізації [PERSON], вважає, що вона є передчасною, оскільки відсутні підстави для госпіталізації у примусовому порядку [PERSON] Законний представник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала та вказала, що [PERSON] безпорадний та не може самостійно задовольняти свої життєві потреби, у зв'язку із чим просить примусово госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу для стаціонарного лікування. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 282 ЦПК України, залежно від встановлених обставин, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову у її задоволенні. Окрім цього відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У судовому засіданні встановлено, що на адресу суду надійшла заява про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку, без його згоди, яку лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Шевякова Н.Б. в судовому засіданні не підтримала. Крім того до заяви долучено висновок комісії лікарів, згідно якого вбачається, що [PERSON], страждає цукровим діабетом II типу, у зв'язку із чим проходив лікування у Тернопільській міській лікарні №2, та за направленням чергового лікаря був госпіталізований 17.09.2017 року у психоневрологічну лікарню. Статтею 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено ряд підстав для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу, зокрема, якщо особа страждає на психічний розлад, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд не може погодитися з доводами комісії лікарів-психіатрів про потребу у примусовій госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад без його згоди, оскільки у судовому засіданні не виявлено будь-яких фактів, які б вказували на неспроможність [PERSON] самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, як це зазначено у заяві. В порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником психоневрологічної лікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів наявності у [PERSON] тяжкого психічного захворювання, в зв'язку з чим він підлягає примусовій госпіталізації. Не надано доказів на підтвердження того, що розлади вказані в висновку не можна вилікувати амбулаторно. Так, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", стаття 17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути "необхідним в демократичному суспільстві". Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа "Кутцнер проти Німеччини", п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України"). Поняття "приватне життя" у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров'я людини, медичне втручання, ("Гласс проти Сполученого Королівства" від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом ("Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства" від 11 липня 2006 року). А тому, суд зауважує, що примусова психіатрична допомога безперечно є втручанням у приватне життя особи, щодо якої лікарем психіатром внесено заяву до суду, в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, враховуючи думку представника психіатричного закладу, яка не підтримала вказану заяву, прокурора, який просить відмовити у задоволенні заяви , а також зважаючи на те, що суду не надано належних та допустимих фактичних даних, які свідчать про безпорадність [PERSON] внаслідок психічного розладу, тому суд вважає, що відсутні відповідні правові підстави для задоволення вимог заявника. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed