Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить виселити неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], від імені яких діє [PERSON] та [PERSON], що зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: Харківська обл., м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10, та судові витрати покласти на відповідачів. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Позивач та відповідач [PERSON] 22.02.2008 року уклали кредитний договір №020/Р-08, відповідно до умов якого банк надав кредит відповідачу у вигляді кредитної лінії у розмірі 150000,00 дол. США строком до 21.02.2018 року, а відповідач зобовязувався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлених кредитних договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач і [PERSON] 22.02.2008 року уклали договір іпотеки №020/Р-08, відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 186,50 кв.м., житловою площею 161,90 кв.м., який розташований за адресою: Харківська область, м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] своєчасно не надав грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також витратами відповідно до умов договору, тобто свої зобовязання за кредитним договором не виконав. 19.10.2012 року рішенням Київського районного суду м. Харкова, було звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме вказаний житловий будинок, що відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України є підставою для виселення всіх мешканців. Позивач звертався з письмовою вимогою про добровільне звільнення будинку, але вона була залишена без задоволення. Таким чином, відповідач та усі інші мешканці підлягають виселенню з житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій просив проводити судове засідання у відсутність представника позивача, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON], який також діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, повідомлені належним чином та своєчасно, від представника відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання у звязку з його участю в слідчих діях в м. Бровари Київської області, але суд розцінює вказану заяву як затягування розгляду справи. Також належних доказів щодо обставин викладених у вказаній заяві, представником відповідача не надано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлена належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Представник третьої особи Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Київського району м. Харкова в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій вказує, що Центр не має повноважень щодо представлення інтересів дітей в судовому порядку. Представник Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши учасників судового розгляду в раніше призначених судових засіданнях, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до укладеної кредитної угоди №020/Р-08 від 22.02.2008 року, між позивачем та відповідачем [PERSON], позивач надав відповідачеві кредитні кошти в розмірі 150 000,00 доларів США на строк до 21.02.2018 року. ( а.с. 8-11). Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача. Відповідно до ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 525 ЦК України визначено недопустимість односторонньої відмови від зобовязання. Відповідно до договору іпотеки від 22.02.2008 року укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] в забезпечення виконання зобовязань за вказаною кредитною угодою, предметом іпотеки є: житловий будинок літ. «А-1» , житловою площею 161,9 кв.м., загальною площею 186,5 кв.м. з надвірними будівлями: льох літ. «В», цегла; навіс літ. «Д», метал; вбиральня літ. «І», цегла; огорожа №1,3,4, зміш.; колодязь №2; зливна яма літ. «І», цегла, який знаходиться за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10, який належить [PERSON] на праві власності. (а.с. 12-13). Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19.10.2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки- житловий будинок, який знаходиться за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.05.2015 року, було відстрочено виконання вказаного рішення суду на 3 роки з дня набрання ухвалою законної сили, але не менш ніж на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.06.2015 року, дану ухвалу змінено в частині відстрочення виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.11.2012 року на три роки, відмовивши в цій частині, а в іншій частині ухвалу залишено без змін. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.01.2014 року було виселено [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, 10 зі зняттям з реєстраційного обліку у Київському РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.05.2014 року, змінено вказане рішення, скасувавши його в частині виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаному житловому будинку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], який був власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: м. Харків, Ольгінський вїзд, буд. 10 - помер 04.10.2015 року, після його смерті була заведена спадкова справа №6/2015, та спадкоємці звернулись із заявами про прийняття спадщини, та з заявами про відмову у прийнятті спадщини. Відповідно до довідки, наданої Адміністрацією Київського району ХМР від 04.07.2016 року за адресою: м. Харків, в-д Ольгінський, 10, зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Д.(а.с. 159). Так, згідно із частинами першою, другою\~статті 39 цього Закону,\~в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про добровільне виселення, але вона була залишена без задоволення. (а.с. 20-21). Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР\~громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення,\~що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку"\~підлягають застосуванню як положення\~статті 40 цього Закону, так і норми\~статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло. З договору іпотеки вбачається, що вказаний житловий будинок №10 по в-ду Ольгінський в м. Харкові, що був предметом іпотеки, належав іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.01.2001 року, посвідченого ПН ХМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-54, тобто був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Відповідно до відповіді ХМР від 27.01.2016 року (а.с. 77) встановлено, що ніхто із родини [PERSON] не перебуває на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, а отже відсутні підстави для надання їм житлового приміщення, оскільки згідно ст. 42 ЖК УРСР житлові приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із вказаного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed