Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

02.06.2020 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О. про визнання договору дарування недійсним, усунення перешкод у користування квартирою. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2020 року зазначений позов був залишений без руху. 04.06.2020 року та 10.06.2020 року позивач в порядку усунення недоліків надав до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2020 року зазначений позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 12.04.2017 року [PERSON] та малолітній [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказана квартира відчужена (подарована) за згодою колишньої дружини позивача [PERSON] (відповідачки). За твердженням позивача вказаний договір є недійсним оскільки волевиявлення позивача не було вільним, а сам дарувальник не мав на меті відчужити квартиру, оскаржуваний правочин на був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки позивач в подальшому був зареєстрований у спірній квартирі, не відбулася реальна передача дарунку, позивача обмежено у праві користування квартирою. Крім того, позивач вказує, що повернувшись із чергового відрядження, він не зміг потрапити у вказану квартиру, т.к. відповідачка [PERSON] здійснила заміну замків у вхідних дверях, хоча в квартирі перебували його речі. Представник [PERSON] подав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив, пославшись на їх безпідставність та необґрунтованість. У судовому засіданні 14.07.2021 року представник позивача та представник відповідача подали заяви про проведення судового засіданні згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 12.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайлюченко С. О., зареєстрованого в реєстрі за N 521, [PERSON] передав безкоштовно у власність синові [PERSON] двокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Згідно пункту 4 оспорюваного договору, дарувальник, тобто позивач, свідчить, що вказана в договорі квартира є спільною сумісною власністю подружжя; відчужувана квартира раніше нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена, також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає; укладення цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь Дарувальника. Згідно пункту 1 оспорюваного договору, дарувальник, тобто позивач передав, а Обдарований (відповідач) отримав вказану в договорі квартиру. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За приписами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір дарування квартири від 12.04.2017 року є фіктивним, оскільки сторони уклали вказаний правочин без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. В ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Згідно вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2021 року у справі справа N 638/13880/17 провадження N 61-10398св20. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц, провадження N 14-260цс19. Під час розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного договору був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна у позивача та набуття майна у відповідачки, а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину. Передбачені оспорюваним договором дарування квартири правові наслідки настали, сторони вказаного договору вчинили всі передбачені цим договором дії для його виконання, а саме передали майно від дарувальника обдарованій, яка прийняла дарунок. При цьому мотиви, з яких позивач вчинив дії по відчуженню майна шляхом його дарування, не мають правового значення. Також під час розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами, що боку відповідачів чиняться перешкоди у користуванні вказаною квартирою у спосіб, який зазначено позивачем. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні спірного правочину воля сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та сторони передбачали реальне настання правових наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed