Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Обласна психіатрична лікарня № 4 звернулася до суду з заявою про направлення на примусове лікування в умовах ОПБ [PERSON], в якій вказано, що останній створює небезпеку для себе та оточуючих, а також вказано, що у разі ненадання [PERSON]такої допомоги це спричинить суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення його психічного стану, тобто [PERSON]потребує психіатричної допомоги від якої в добровільному порядку відмовляється. Представник ОПБ № 4 у судовому засіданні заяву підтримав та просив задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні з заявою не погодився та пояснив, що він дійсно у звязку з тим, що при проходженні служби в збройних силах він був травмований та внаслідок чого в нього був маніакально-дипресивний стан, але через деякий час це діагноз був знятий та на теперішній час він не представляє ніякої загрози для оточуючих, розуміє свої дії та на примусове лікування не згоден. Представник Білгород-Дністровського міської прокуратури [PERSON] не погодилась з думкою заявника щодо госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку до КУ Обласної психіатричної лікарні №4. Заслухавши думку, доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви виходячи з наступного: Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2. ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в лікарню доставлений по направленню рай психіатра у супроводі міліціонера та фельдшера, у звязку з погіршенням психічного стану. Веде себе неадекватно, агресивно відноситься до дружини, сина, постійно ходить до сільської ради, пише скарги, зірвав прапор з сільської ради та ходив з ним по селу. Як вказав у судовому засіданні лікар ОПБ, [PERSON] являється інвалідом другої групи по психічному захворюванню. Страждає на шизофренію, паранаідна форма, неперервний тип, стадія загострення. Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів ОПБ № 4 від 24.06.2016 року, у звязку з погіршенням психічного стану, наданням заяви про відмовою від лікування, [PERSON] потребує лікування в примусовому порядку в умовах ОПБ. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, зокрема, у випадку застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Згідно з ст. 14 цього Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб , які беруть участь у справі та у сукупності цих доказів суд доходить до висновку про відсутність правових підстав госпіталізації хворої до стаціонару у примусовому порядку. Згідно із ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Суд приймає до уваги, що особисті пояснення, надані [PERSON] у судовому засіданні, є достатньо адекватними, він відповідав на запитання суду розсудливо, річ пов'язана, адекватна, поведінка осмислена, контрольована, що свідчить про адекватність поведінки та психічного стану особи, щодо якої ставиться питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу. Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (ст. 282 ЦПК України). Оскільки судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, поясненнями осіб, які беруть участь у справі, що хворий [PERSON] адекватно усвідомлює оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, не вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed