Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з цивільним позовом до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Дем'яніва Петра Богдановича про визнання дій ДВС пов'язаних із невиконанням рішення суду 2010 року не правомірними, зобов'язання виконати рішення суду на протязі двох місяців, стягнення з ВДВС моральної шкоди в розмірі 10000 грн. у користь позивачів. Позов обґрунтували тим, що до органу ДВС було пред'явлено стягувачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до примусового виконання три виконавчі листи у справі №2-228/2010, виданих Івано-Франківським міським судом 06.05.2010 року про усунення перешкод ДП МО України «63 КЗЗ» в користуванні житловими кімнатами в гуртожитку по [ADDRESS]. Дії неправомірні полягають : не виконанні ухвали суду від 30.08.2007р., винесенні державним виконавцем Дем'янівим П.Б. постанови від 25.11.2010 року про закінчення виконавчого провадження, яка скасована ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.04.2013р. та зобов'язано відновити виконавче провадження, однак станом на день звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано. Щодо даного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Дем'яніва Петра Богдановича є постанова Івано-Франківського міського суду від 03.05.2012 року, якою його визнано винним у вчиненні злочину, однак звільнено від кримінальної відповідальності. Такими неправомірними діями відповідачів позивачі вважають що їм завдано і моральну шкоду, яку оцінюють в 10000грн. Заявою від 08.10.2014р. позивачі збільшили позовні вимоги та просили скасувати незаконну постанову державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Дем'яніва Петра Богдановича від 01.10.2014р. про зупинення виконавчого провадження. Ухвалою суду від 26.01.2015 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод». Позивач 2 [PERSON] яка є представником і позивачів 1,3 та представник позивача 2 позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач Дем'янів П.Б., який є також представником відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в судовому засіданні заперечив позовні вимоги та вважає, що відсутня бездіяльність відділу ДВС та Дем'яніва П.Б., а рішення суду виконувалось за вимогами чинного законодавства. Представник третьої особи вважав вимоги такими, що є безпідставні, оскільки подано ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» позов до суду про виселення зі спірної квартири, тому передчасним є звернення з цим позовом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що до органу ДВС було пред'явлено стягувачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до примусового виконання три виконавчі листи у справі №2-228/2010, виданих Івано-Франківським міським судом 06.05.2010 року про усунення перешкод ДП МО України «63 КЗЗ» в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житловими кімнатами на 9-му поверсі в гуртожитку по [ADDRESS], які складають цілісну квартиру №31, та 31.05.2010р. були постановами державного виконавця відкрито три виконавчі провадження (а.с.30-35), що визнається також сторонами. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.08.2010 року було роз'яснено рішення суду. Під час примусового виконання було вчинено ряд дій державним виконавцем (скеровано розпорядження по примусовому виконанні рішення суду боржнику, складено Акт про не виконання рішення, винесено постанову про накладення штрафу двічі на боржника, внесено подання про притягнення директора до кримінальної відповідальності) (а.с.36-45) та 25.11.2010 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.46-55). Дана постанова державного виконавця ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.04.2013 року скасована та зобов'язано ВДВС відновити виконавче провадження (а.с.56-58). 23.04.2013 року виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа у справі №2-228/2010 було відновлено (а.с.59,59зв.). Під час відновленого виконавчого провадження вчинено ряд дій: складено 24.07.2013р. акт про зобов'язання керівника боржника усунути перешкоди стягувачам за виконавчим документом, зобов'язано боржника вимогою від 16.09.2013р. звернутися в суд щодо виселення з житлового приміщення - квартири №57 (колишня №31) сім'ю [PERSON] (а.с.66-72). ДП «Івано-Франківський КЗЗ» у жовтні 2013 року подало позов до Івано-Франківського міського суду про виселення сім'ю [PERSON] з житлового приміщення - квартири №57 (колишня №31), рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.04.2014р. позов задоволено, однак згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.06.2014р. прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено (а.с.86-88). При цьому рішенням апеляційного суду встановлено, що [PERSON] з 1985 року по 2013 рік працював на 63 котельно-зварювальному заводі, як і його дружина з 1988 року по 2001 рік. Сім'я [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] протоколом №27 від 23.10.2006 року спільного засідання адміністрації та профкому було вирішено включити в список кандидатів для отримання квартир на 7-9 поверхах (квартиру №31), а згідно протоколу №68 від 16.02.2009 року цю квартиру №31 надано сім'ї [PERSON] в складі 4 чоловік. При цьому протокол №27 від 23.10.2006 року спільного засідання адміністрації та профкому не було визнано недійсним. Ухвалою ВССУ від 31.10.2014р. у прийнятті касаційного скарги [PERSON] на рішення Івано-Франківського міського суду від 15.04.2014р. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.06.2014р., відмовлено (а.с.106). Отже, з 04.06.2014р. рішенням суду відмовлено у виселенні сім'ї [PERSON] з житлового приміщення - квартири №57 (колишня №31), і саме на цю квартиру є спір та рішення суду 2010 року (з роз'ясненням) про забезпечення до квартири доступу членам сім'ї [PERSON]. Оскільки, виконати рішення суду та виданого на підставі нього виконавчого листа №2-288/2010 про усунення перешкод сім'ї [PERSON] в користуванні кімнатами, що складають цілісну квартиру №31, без виселення з даної квартири сім'ї [PERSON] виконати не можливо, ВДВС звернувся 08.07.2014р. про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в зв'язку з чим і було зупинено виконавче провадження постановою головного державного виконавця Демяніва П.Б. від 01.10.2014 року (а.с.100). Проте, ухвалою суду було відмовлено в задоволенні заяви. На час розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що з новим позовом про виселення з даної квартири №57 (колишня №31) сім'ї [PERSON] звернувся боржник по виконавчому провадженні - ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод», ухвалою суду відкрито провадження, справа призначена до судового розгляду, рішення ще не прийнято. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця. Однак, відповідачі вимог даного закону в частині примусового виконання рішення суду боржником не дотримались, іншого на спростування цього суду не надано. Отже, в період з відкриття виконавчого провадження 31.05.2010р. та до 04.06.2014р. державним виконавцем було вжито ряд необхідних заходів, проте не було виконано рішення суду про зобов'язання ДП МО України «63 КЗЗ» усунути перешкод в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житловими кімнатами на 9-му поверсі в гуртожитку по [ADDRESS], які складають цілісну квартиру №31. Протягом 2009 -2013 років тривали розгляди цивільних справ за позовами [PERSON] з різними при цьому позовними вимогами і було прийнято значну кількість рішень судів різних інстанцій по цивільних справах за позовом сім'ї [PERSON], а також з вимогами до сім'ї [PERSON] (рішення суду першої інстанції від 09.04.2012р., 31.10.2012р., 29.11.2012р., 19.02.2013р., 29.03.2013р., 22.07.2013р., 14.08.2013р., 01.11.2013р., 14.03.2014р.), в тому числі винесено рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Малахова та інші проти України» від 12.12.2013 року, згідно якого дії посадових осіб ДВС в тому числі Івано-Франківського міського управління юстиції визнано незаконними, а саме по невиконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 25.01.2010 року, у зв'язку з чим з держави стягнуто по 2000 євро відшкодування матеріальної та моральної шкоди [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожному. Як слідує з ч.1,2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Зважаючи на це, що рішення Івано-Франківського міського суду про зобов'язання ДП МО України «63 КЗЗ» усунути перешкод в користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житловими кімнатами на 9-му поверсі в гуртожитку по [ADDRESS], які складають цілісну квартиру №31 залишається не виконаним, позовні вимоги до відповідачів в частині здійснення виконання рішення суду, є обґрунтованими. Однак, що стосується вимоги визнання дій ДВС пов'язаних із невиконанням рішення суду 2010 року не правомірними, стягнення з ВДВС моральної шкоди в розмірі 10000 грн. у користь позивачів та скасування незаконної постанови державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Дем'яніва Петра Богдановича від 01.10.2014р. про зупинення виконавчого провадження, то в їх задоволенні слід відмовити, враховуючи таке. Як вже вище зазначалось дії ДВС та державного виконавця спрямовувались на виконання рішення суду, всі можливі заходи зі сторони виконавчої служби було вжито, а тому дії ДВС спрямовані на примусове виконання рішення суду боржником, не є неправомірними. За вимогами ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження може бути зупинено в т.ч. у разі звернення державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, що підлягає виконанню, про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну способу і порядку виконання. Отже, звернувшись до суду про роз'яснення рішення, що підлягає виконанню, державний виконавець не порушив вимоги ст..38 згаданого закону. При цьому, 02.12.2014 року постановою державного виконавця ВДВС Демяніва П.Б. було поновлено виконавче провадження (а.с.130), а тому вимоги позову в цій частині також не є обґрунтовані. Шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частино другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (статті 1174, 1166, 1167 ЦК). Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3,9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї або членів її сім'ї, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, дана вимога не є обґрунтованою позивачами, про що зазначено вище, інших доказів на обґрунтування вимог позивачі суду не надали. При цьому, згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 23 ЦК України, ч.1,2 ст.2, 38 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: partial