Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

29 квітня 2016 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (далі ДП МОУ «Південьвійськбуд») про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він працював на посаді начальника відділу по використанню основних фондів ДП МОУ «Південьвійськбуд». Наказом тимчасово виконуючого обовязки (далі ТВО) директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» [PERSON] від 29.01.2016р. №12 «Про покарання [PERSON]П.» йому оголошено догану; цей наказ позивач вважає незаконним (далі оскаржуваний наказ). В обґрунтування своїх вимог вказує про те, що перебуваючи у черговій відпустці, яку йому було надано на 20 календарних днів - з 14 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року, він у звязку з «виробничою необхідністю» був відкликаний з щорічної відпустки на 2 доби з 22 по 23 січня 2016 року на підставі наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с. Позивач вказує, що наказ ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с є незаконним, оскільки його видано всупереч вимогам ч.ч.1, 2 ст.71, ч.ч.6, 8 ст.79 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), ч.ч.1, 3 ст.12 Закону України «Про відпустки». Враховуючи незаконність наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с, невиконання [PERSON] вимог керівника підприємства, що грунтуються на цьому незаконному наказі, не є порушенням трудової дисципліни, а тому не може бути підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності згідно з оскаржуваним наказом. Крім того, наявні в оскаржуваному наказі посилання на те, що 26-27 січня 2016 року та у наступні дні мало місце вчинення [PERSON] дисциплінарних проступків та винне невиконання ним трудових обов'язків, суперечить змісту ч.ч.1-2 ст.45 Конституції України та законодавству про працю, оскільки в період його перебування у відпустці на нього не могли покладатись трудові обовязки, тому не може йти мова про їх невиконання чи неналежне виконання працівником. На думку позивача, незаконними є також посилання в оскаржуваному наказі на ту обставину, що у нього «знаходиться» частина грошових коштів, отриманих ним від ПАТ «Одеспродкомплекс» в якості орендної плати за грудень 2015 року та компенсації плати за землю у сумі 1\~300грн., що належать ДП МОУ «Південьвійськбуд». Оскільки згідно посадової інструкції на нього не покладено жодних функцій чи обовязків, повязаних з операціями з готівковими коштами на підприємстві. Крім того, відповідач не має доказів наявності вини [PERSON] та розміру матеріальної шкоди, заподіяної підприємству з вини працівника, а тому відсутня відповідна підстава для його притягнення до дисциплінарної відповідальності. Посилаючись на вищевказані обставини, а також на правила ст.ст.71, 79, 139, 147, 149, 150, 233, 232, 233 КЗпП України, ст.12 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996р. №504/96-ВР, позивач просить суд визнати незаконним та скасувати оскаржуваний наказ, яким [PERSON] оголошено догану. Представник позивача [PERSON] надав суду письмову заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи ДП МОУ «Південьвійськбуд» був сповіщений належним чином у встановленому законом порядку. Про причини неявки свого представника відповідач суду не повідомив. Відповідач у минулому судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на незаконність та необґрунтованість вимог позивача, вказував також про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, що має стати самостійною підставою для відмови в позові. Вивчивши матеріали цивільної справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини. Між сторонами виникли трудові правовідносини, що регулюються положеннями КЗпП та деякими іншими нормами трудового законодавства України. Так, судом встановлено, що на підставі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 16.01.2014р. №4 о/с [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника відділу по використанню основних фондів вказаного підприємства (а.с.3). Наказом ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 16.10.2015р. №98 о/с встановлено з 16.10.2015р. режим роботи начальника відділу по використанню основних фондів [PERSON] неповний робочий тиждень: понеділок, середа, пятниця (а.с.4). 03.11.2015р. ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» затвердив посадову інструкцію начальника відділу по використанню основних фондів, з якою [PERSON] ознайомлено під розписку (а.с.5-6). На підставі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 12.01.2016р. №1 о/с [PERSON] вважався таким, що відбуває у чергову відпустку на 20 календарних днів - з 14 січня 2016 року по 02 лютого 2016 року (а.с.7)). Наказом ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 (по особовому складу) у звязку з виробничою необхідністю [PERSON] відкликано з щорічної відпустки на 2 доби з 22 по 23 січня 2016 року. У наказі від 18.01.2016р. №4 о/с зазначено також про те, що невикористаними залишилося 13 діб щорічної відпустки працівника за період його роботи з 16 січня 2014 року по 15 січня 2015 року (а.с.8). Суд, однак, вважає, що наказ ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 (по особовому складу) є незаконним, з урахуванням наступного. Частиною шостою ст.79 КЗпП та частиною першою ст.12 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996р. №504/96-ВР передбачено, що поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Отже, законом передбачено, що поділ відпустки працівника на частини може відбутися тільки тоді, коли сам працівник просить про це у зв'язку з певними обставинами, які у нього склалися. Власник або уповноважений ним орган не вправі виступати ініціатором поділу відпустки працівника на частини. Без прохання та згоди працівника щодо поділу щорічної відпустки на частини керівник підприємства не вправі видати відповідний наказ. Крім того, поділ відпустки допускається за умови, що працівник зможе відпочити протягом не менш як 14 календарних днів безперервно. Проте, наказ ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 (по особовому складу) про відкликання [PERSON] з щорічної відпустки видано всупереч вищенаведеним вимогам закону, оскільки: - [PERSON] не заявлялось прохання про поділ своєї щорічної відпустки на частини та не надавалась на це згода керівництву підприємства; - раніше [PERSON] уже було використано частину своєї відпустки тривалістю 7 календарних днів (працівник відпочивав з 14.01.2016р. по 21.01.2016р.), у звязку з чим, як зазначено в наказі від 18.01.2016р. №4 о/с, невикористаними залишилося лише 13 діб щорічної відпустки, тобто основна безперервна частина відпустки [PERSON] становить менше ніж 14 календарних днів. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що наказ ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с видано всупереч вимогам, що передбачені ч.6 ст.79 КЗпП та ч.1 ст.12 Закону України «Про відпустки», тому він є незаконним. Крім того, оцінюючи відповідність зазначеного наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с вимогам закону, суд бере до уваги наступне. Частиною восьмою ст.79 КЗпП та частиною третьою ст.12 Закону України «Про відпустки» передбачено, що відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої статті 79 КЗпП та в інших випадках, передбачених законодавством. Проте, як вбачається з п.1 наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с, а також зі змісту оскаржуваного наказу, необхідність відкликання [PERSON] із щорічної відпустки та його залучення до роботи 23 січня 2016 року виникла у звязку з проведенням прийому-передачі справ та майна підприємства на підставі наказу Департаменту державної власності Міністерства оборони України від 14.01.2016р. №1 «Про створення комісії з передачі справ та майна Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд"». Для повного і всебічного з'ясування підстав відкликання [PERSON] із щорічної відпустки та його залучення до роботи 23 січня 2016 року ухвалою суду від 04.07.2016р. (а.с.37) витребувано від ДП МОУ «Південьвійськбуд» копію вищезазначеного наказу Департаменту державної власності Міністерства оборони України від 14.01.2016р. №1 «Про створення комісії з передачі справ та майна Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд"». Відповідачем отримано копію ухвали суду від 04.07.2016р. та виконано її частково, про що свідчить лист ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 07.09.2016р. №118, адресований суду (а.с.39). Зокрема, в частині надання суду копії вищезазначеного наказу Департаменту державної власності Міністерства оборони України від 14.01.2016р. №1 вимоги ухвали суду від 04.07.2016р. відповідачем не виконано без зазначення причин. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки відповідачем не доведено наявність передбачених законом підстав для видачі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с про відкликання [PERSON] з щорічної відпустки, суд дійшов висновку про те, що визначених законом підстав для видачі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с про відкликання [PERSON] з щорічної відпустки та його залучення до роботи 23 січня 2016 року насправді не існувало. З урахуванням цієї обставини суд дійшов висновку про невідповідність наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 вимогам, що передбачені ч.8 ст.79 КЗпП та ч.3 ст.12 Закону України «Про відпустки». Крім того, судом береться до уваги та істотна для справи обставина, що 23 січня 2016 року це субота, яка є вихідним днем (ст.67 КЗпП). Між тим, частиною першою ст.71 КЗпП передбачено, що робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті. Так, частиною другою ст.71 КЗпП передбачено, що залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення. Проте, як вбачається з п.1 наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с, а також зі змісту оскаржуваного наказу, необхідність залучення [PERSON] до роботи у вихідний день (23 січня 2016 року) виникла у звязку з проведенням прийому-передачі справ та майна підприємства на підставі наказу Департаменту державної власності Міністерства оборони України від 14.01.2016р. №1 «Про створення комісії з передачі справ та майна Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд"». Отже, передбачених законом підстав для видачі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с про залучення [PERSON] до роботи у вихідний день (23 січня 2016 року) насправді не існувало. Вищезазначені обставини свідчать про те, що п.1 наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4 о/с «Про відкликання з відпустки» не відповідає вимогам, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.71 КЗпП. Судом береться також до уваги те, що відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 року в Україні чинні Типові правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджені постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 20 липня 1984 року №213, за погодженням з ВЦРПС, які продовжують діяти в частині, що не суперечить Конституції та законам України. Відповідно до пункту 24 вказаних Типових правил внутрішнього трудового розпорядку порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. Крім того, за змістом ст.139 КЗпП, працівники зобовязані своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу лише у разі якщо ці розпорядження носять законний характер. Проте, враховуючи незаконність наказу ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 18.01.2016р. №4о/с, невиконання [PERSON] вимог керівника підприємства, що грунтуються на цьому незаконному наказі, не є порушенням трудової дисципліни, а тому не може бути підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Крім того, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного наказу, 26 та 27 січня 2016 року ДП МОУ «Південьвійськбуд» отримано листи від Військової прокуратури Одеського гарнізону, у зв'язку з чим для підприємства знову виникла необхідність відкликання [PERSON] з щорічної відпустки, оскільки на підставі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 12.01.2016р. №1 о/с [PERSON] вважався таким, що відбув у чергову відпустку. Як вказується в листі ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 07.09.2016р. №118, будь-які інші накази стосовно [PERSON] у період з 18.01.2016р. до 28.01.2016р. (не враховуючи наказ від 18.01.2016р. №4 о/с «Про відкликання з відпустки») підприємством не видавались, а отже, на підставі наказу ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 12.01.2016р. №1 о/с [PERSON] вважався таким, що відбув у чергову відпустку. Проте, як зазначається в мотивувальній частині оскаржуваного наказу, [PERSON] 26 та 27 січня 2016 року на телефонні дзвінки ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» не відповідав та перебував поза зоною досяжності. У наступні дні [PERSON] не перетелефонував до ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд», що свідчить про неповагу з боку [PERSON] до керівника підприємства. На своєму робочому місці [PERSON] зявився тільки 29 січня 2016 року. Цього ж дня ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» видав оскаржуваний наказ. У звязку з цим суд вважає, що наявні в оскаржуваному наказі посилання на те, що 26-27 січня 2016 року та у наступні дні мало місце вчинення [PERSON] дисциплінарних проступків та винне невиконання ним трудових обов'язків, суперечить змісту ч.ч.1-2 ст.45 Конституції України та законодавству про працю. Адже за змістом ч.ч.1-2 ст.45 Конституції України та норм трудового законодавства, щорічні відпустки надаються працівникам саме для їх відпочинку, а тому в період перебування працівника у відпустці на нього не можуть покладатись трудові обовязки, як помилково вважає відповідач. Так, оскільки 26 та 27 січня 2016 року [PERSON] перебував у щорічній відпустці, яку надано йому саме для відпочинку, і в зазначений період на нього не могли покладатись трудові обовязки, то не може йти мова про їх невиконання чи неналежне виконання вказаним працівником. Крім того, в оскаржуваному наказі є посилання на ту обставину, що у позивача «знаходиться» частина грошових коштів, отриманих ним від ПАТ «Одеспродкомплекс» в якості орендної плати за грудень 2015 року та компенсації плати за землю у сумі 1\~300грн., що належать ДП МОУ «Південьвійськбуд». Оцінюючи відповідність вимогам закону оскаржуваного наказу в зазначеній його частині, суд бере до уваги наступне. Відповідно до посадової інструкції начальника відділу по використанню основних фондів, затвердженої 03.11.2015р. ТВО директора ДП МОУ «Південьвійськбуд», на начальника відділу по використанню основних фондів не покладено жодних функцій чи обовязків, повязаних з операціями з готівковими коштами на підприємстві (а.с.5-6). Між тим, відповідно до пункту 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 20.07.1984р. №213, за погодженням з ВЦРПС, порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. З урахуванням змісту відповідних письмових пояснень [PERSON] від 29.01.2016р., наданих ним керівництву ДП МОУ «Південьвійськбуд», посадової інструкції працівника та листа ДП МОУ «Південьвійськбуд» від 07.09.2016р. №118, суд вважає необґрунтованими викладені в оскаржуваному наказі мотиви щодо порушення [PERSON] вимог керівних документів по зберіганню грошових коштів на підприємстві, оскільки на вказаного працівника не покладено жодних функцій чи обовязків, повязаних з операціями з готівковими коштами на підприємстві. Отже, відсутня відповідна підстава для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. При цьому, судом береться до уваги, що за змістом глави IX КЗпП, в трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника в заподіянні ним матеріальної шкоди при виконанні трудових обов'язків. Отже, тягар доведення вини працівника в заподіянні ним матеріальної шкоди при виконанні трудових обов'язків лежить на роботодавцеві. Так, за нормами КЗпП працівник не зобов'язаний надавати докази своєї невинуватості; достатньо лише його заяви про невизнання ним своєї вини. Частиною першою ст.135-3 КЗпП передбачено, щ о розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами». Відповідно до п.2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996р. №116: «…2. Розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки». Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності вини [PERSON] та розміру матеріальної шкоди, заподіяної підприємству з вини працівника. Тому, з огляду на те, що [PERSON] заперечує свою причетність щодо заподіяння шкоди підприємству, то відсутня відповідна підстава для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ, яким [PERSON] оголошено догану, є незаконним. Доводи відповідача про те, що [PERSON] пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, не заслуговують на увагу. Так, частиною першою ст.233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Між тим, оскаржуваний наказ, яким [PERSON] оголошено догану, видано 29 січня 2016 року; ознайомився з ним працівник на початку лютого 2016 року. Отже, тримісячний строк для звернення позивача до суду за вирішенням даного трудового спору закінчувався на початку травня 2016 року. За цих обставин, звернувшись з відповідним позовом, направленим поштою до суду 29 квітня 2016 року, [PERSON] дотримано тримісячний строк, передбачений частиною першою ст.233 КЗпП. Частиною першою ст.79 ЦПК визначено, що до складу судових витрат відноситься, зокрема, судовий збір. Частиною третьою ст.88 ЦПК передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Між тим, від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви позивач звільнений на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Згідно абз.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01.01.2016р. встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1\~378 грн. Тому з урахуванням змісту позовної заяви, за пред'явлення до суду однієї вимоги немайнового характеру на підставі підпункту 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" позивачем, який є фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 551,20грн., виходячи з розрахунку: 1 * 0,4 * 1\~378 (грн.) = 551,20 (грн.). Оскільки позов [PERSON] задоволено повністю, то з урахуванням вищенаведеного, з відповідача в дохід держави стягується судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved