Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради, Головного управління Держземагенства в Одеській області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до [PERSON], про знесення об'єкту самочинного будівництва, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, свої вимоги обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області встановлено, що [PERSON] здійснено самочинне будівництво кафе "[INFO]", загальною площею 174,0 кв.м., яке складається з торгового павільйону площею 24,87 кв.м. та літнього майданчика площею 123,74 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 0,174 га за адресою: [ADDRESS]. 04 грудня 2013 року позивач остаточно уточнивши позовні вимоги, посилається на те, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2013 року визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], якою у якості погашення суми боргу за договором позики [PERSON] передав у власність [PERSON] торговий павільйон з літнім майданчиком загальною площею 147,5 кв.м., який належить [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року; та визнано за [PERSON] право власності на вищевказане майно. Натомість судом не було враховано, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року, яким визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво - скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.03.2013 року. Позивач, посилаючись на ст.ст. 125, 188, 212 ЗК України, ст.ст. 16,35 Закону України "Про охорону земель", ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель ", остаточно просить суд скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на торговий павільйон площею 24,87 кв.м. та літній майданчик площею 123,74 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 0,0174 га, вартістю 61086,18 грн. за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знести самочинне будівництво, а саме: кафе "[INFO]", загальною площею 174,0 кв.м., яке складається з торгового павільйону площею 24,87 кв.м. та літнього майданчика площею 123,74 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 0,174 га за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, загальною площею 174,0 кв.м., вартістю 61086,18 грн., що знаходиться під кафе "[INFO]" за адресою: [ADDRESS], судові витрати віднести на рахунок першого відповідача, тобто [PERSON] Представник Білгород-Дністровської міжрайонної прокуратури Одеської області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представники Затоківської селищної ради, Головного управління Держземагенства в Одеській області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома. Представник Головного управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з'явився, надавши суду заперечення та заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у їх відсутність.(а.с.93-96) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву з проханням перенести слухання справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Враховуючи, що у відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутність не з'явившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] самовільно збудоване кафе "[INFO]", загальною площею 174,0 кв.м., яке складається з торгового павільйону площею 24,87 кв.м. та літнього майданчика площею 123,74 кв.м., які розташовані на земельній ділянці площею 0,174 га за адресою: [ADDRESS]. 19 листопада 2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області винесено рішення по справі за позовом [PERSON] до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво, яким задоволені позовні вимоги [PERSON] Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2013 року визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] У якості погашення суми боргу за договором позики [PERSON] передав у власність [PERSON] торговий павільйон з літнім майданчиком загальною площею 147,5 кв.м., який складається з торгового павільйону та літнього майданчика, яке належить [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року; та визнано за [PERSON] право власності на вищевказане майно (а.с.124-125). 18.03.2013 року апеляційним судом Одеської області постановлено рішення, яким скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовлено (а.с.15-17). Згідно рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту № 4888780 від 09.08.2013 року, за [PERSON] на підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2013 року, зареєстровано право власності на торговий павільйон з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS] (а.с.36,37). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2013 року за результатом розгляду апеляційної скарги заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів , ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2013 року про визнання мирової угоди та визнання право власності за [PERSON] на торговий павільйон з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS] скасована. Згідно ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У відповідності до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю; у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Згідно зі ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин та території сіл, селищ, міст зокрема належить: - розпорядження землями територіальних громад; - передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. У сенсі положень ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. З огляду на те, що було виявлено порушення земельного законодавства, заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 125 ЗК України ( з наступними змінами), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі ( на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Оскільки відповідач [PERSON] не має документу, який би посвідчував його право використовувати спірну земельну ділянку, суд приходить до висновку, що використання такої земельної ділянки відповідач здійснює самовільно. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Твердження [PERSON], викладені у запереченні на позовну заяву про те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року по справі № 1505/9784/2012 встановлено, що 31.05.2011 року між Затоківською селищною радою та [PERSON] був укладений договір № 1 на розміщення та експлуатацію тимчасових некапітальних пунктів дрібно роздрібної торгівельної мережі на території смт. Затока в м.Білгород-Дністровський відповідно до якого [PERSON] при наявності погоджених документів тимчасово розміщує і експлуатує на індивідуально-визначеній ділянці, судом до уваги не приймається, оскільки дане рішення скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.03.2013 року. Також суд вважає неспроможними доводи відповідача [PERSON] на ті обставини, що після постановлення ухали про затвердження мирової угоди та визнання за ним права власності на торговий павільйон з літнім майданчиком за адресою: [ADDRESS] між Затоківською селищною радою та [PERSON] було укладено угоду №12 про розмір плати за фактичне користування земельною ділянкою, оскільки зазначена угода дійсна до 01.01.2014 року. Посилання [PERSON] на ті обставини, що для належного оформлення подальшого користування спірною земельною ділянкою він звернувся з відповідною заявою, яка була розглянута на черговому засіданні сесії ради 30 квітня 2013 року та рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №1287 надано дозвіл [PERSON] на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 25 років для експлуатації та обслуговування торгового павільйону з літнім майданчиком за адресою [ADDRESS] , що виключить факт самозахвату земельної ділянки, висновків суду про самовільне використання ділянки не спростовують, оскільки приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі ( на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Натомість надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є одним з етапів розгляду заяви особи про одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. При цьому, як убачається із змісту статті 123 Земельного кодексу України, розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також його експертиза мають на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з'ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання такої земельної ділянки громадянину. Крім того зазначений дозвіл надавався також за результатом розгляду, зокрема заяви [PERSON], ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2013 року на підставі , якої здійснена реєстрація права власності №2380530 від 13.04.2013 року за [PERSON] , в подальшому яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2013 року скасована. Таким чином до дати постановлення даного рішення право власності чи право користування земельною ділянкою у відповідності до ст.125 ЗК України [PERSON] не оформлене, адже на даний час відсутні передбачені ст.126 ЗК України документи, які б засвідчували право власності чи користування такою ділянкою. Відповідно до ст.ст. 20, 23 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій" фізичні і юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування (тобто капітальних будівель або споруд) на земельних ділянках, повинні отримати у відповідних виконавчих органів дозвіл на таке будівництво. В матеріалах справи відсутні належні документи, які б свідчили, що самочинно збудований об'єкт нерухомості, збудований відповідно до вимог чинного законодавства, із дотриманням встановлених державних стандартів, відповідає вимогам безпеки, екологічним, пожежним, санітарним, будівельним вимогам тощо. Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З матеріалів справи убачається, а також ці обставини встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 березня 2013 року, що самочинне будівництво торгового павільйону з літнім майданчиком за адресою [ADDRESS] здійснювалося [PERSON], відповідного дозволу на виконання відповідачем будівництва будинку з спорудами не видавалось. Будівництво здійснювалось без належних документів, що засвідчують право землекористування, і дозволу інспекції Державного архітектурно - будівельного контролю, зазначене будівництво в експлуатацію не приймалось. Необхідні заходи передбачені законодавством для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту та оформлення права власності не проводилось. (а.с.6-8) Отже судом достовірно встановлено, що будівництво відповідачем [PERSON] здійснено без отримання на це дозвільних документів відповідно до чинного будівельного законодавства України та на земельній ділянці, яка є комунальною власністю, а тому у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. За таких обставин, оскільки у відповідача відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності чи право користування земельною ділянкою, відповідні рішення з цього приводу органами місцевого самоврядування не приймались, суд вважає позов в частині знесення об'єкту самочинного будівництва, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що стосується заявлених вимог, щодо скасування державної реєстрації права власності за [PERSON], у зв'язку із скасуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.02.2013 року на підставі якої було зареєстроване право власності за [PERSON] на торговий павільйон з літнім майданчиком розташовані за адресою: [ADDRESS], суд приходить до наступного. У відповідності до пункту 12.15 Положення про районні, районні у міста міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011р. за № 760/19498, передбачено, що реєстраційна служба відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до закону. За змістом положень ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 1.3 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011р. № 3502/5 передбачено, що рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно, яке оформлює за допомогою Державного реєстру прав у двох примірниках. Відтак у разі скасування рішення суду на підставі, якого було здійснено державну реєстрацію прав, внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно, а отже суд не повинен виконувати функції покладені Законом України на Державного реєстратора. Таким чином скасування рішення суду на підставі якого відбулася державна реєстрація прав на нерухоме майно, є самостійною підставою, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, а тому позовні вимоги в цій частині, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався представник позивача як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial