Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивач - [PERSON] 09 лютого 2017 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову до [PERSON] про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування, просить суд визнати за нею - [PERSON] право власності на: 1/12 частку квартири [ADDRESS]; ? частку земельної ділянки, площею 4,70 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада; ? частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є матір'ю [PERSON], якому за час життя належало на праві власності нерухоме майно: ? частка квартири [ADDRESS]; земельна ділянка, площею 4,70 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада; квартира [ADDRESS]. За час життя, її син - [PERSON] склав заповіт від 20 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Березовською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №429, згідно з яким заповів у разі своєї смерті усе належне йому за час життя майно - [PERSON]. [INFO] - [PERSON] помер, після смерті якого відкрилась спадщина на вищевказане нерухоме майно. Позивачка зазначила, що вона є спадкоємцем першої черги, а також має обов'язкову частку спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з чим звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., якою в свою чергу було надано лист позивачеві, в якому роз'яснено, що видати свідоцтво про прийняття спадщини не представляється можливим, з причин того, що [PERSON] не надано оригінали правовстановлюючих документів на спадщину. Позивач стверджує, що правовстановлюючі документи на вищевказане нерухоме майно перебувають у відповідача по справі - [PERSON], яка в свою чергу не надає їх позивачці, у зв'язку з чим остання позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті свого сина, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17 лютого 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 11 квітня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні, призначеному 26 жовтня 2018 року, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач - [PERSON] під час розгляду справи заперечувала проти задоволення позовних вимог, однак у судовому засіданні, призначеному 26 жовтня 2018 року, визнала вимоги [PERSON], не заперечувала проти їх задоволення, визнала, що дійсно позивач має право на обов'язкову частку спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належало на праві власності наступне нерухоме майно: - 1/3 частка квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 04.02.2000 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за №83775933 від 29 березня 2017 року (а.с.35,36) та довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №447741.67.14 від 27.10.2014 року (а.с.77); - квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 07.05.2001 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим номером 1832 книга №19 стр.47, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Березівське бюро технічної інвентаризації» за вих. №10 від 14 жовтня 2014 року (а.с.79); - земельна ділянка, площею 4,7016 га, з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення: А.01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада, на підставі державного акту від 27.01.2003 року серії [NUMBER], що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5101475902014 від 14 жовтня 2014 року (а.с.81,82), а також довідкою Відділу держземагенства у Березівському районі Одеської області від 14 жовтня 2014 року, за №436, якою підтверджено, що державний акт серії [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON], зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1107 від 27 січня 2003 року (а.с.87). За час життя, [PERSON] склав заповіт від 20 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Березовською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №429, згідно з яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження та заповів усе належне йому на праві власності усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати та на що він за законом матиме право - [PERSON], [INFO]. [INFO] у віці 49 років [PERSON] помер, про що 01 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №8937, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.67). З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2017 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої Ірини Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи №14/2014, заведену до майна [PERSON], померлого [INFO]. З отриманої копії вказаної спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], 25 вересня 2014 року до нотаріуса звернулась [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом, яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстрована в реєстрі за №2341, в якій [PERSON] повідомила, що крім неї, спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України, є матір померлого - [PERSON] (а.с.61). З матеріалів спадкової справи №14/2014 вбачається, що 02 грудня 2014 року до нотаріуса надійшла заява про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], від [PERSON] (а.с.88). 17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. надано [PERSON] лист-роз'яснення за №49/02-14, в якому зазначено, що [PERSON] не надано правовстановлюючі документи на спадкове майно, у зв'язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину не представляється можливим та роз'яснено право останньої на звернення до суду з відповідним позовом (а.с.101). У зв'язку з чим, позивач посилаючись на те, що відповідачка не надає їй правовстановлюючі документи щодо нерухоме майна, яке є спадщиною після смерті її сина [PERSON], померлого [INFO], звернулась до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю [PERSON], померлого [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] (а.с.91). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України). Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України). Однак, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. (ч.3 ст.1235 ЦК України). Право на обов'язкову частку у спадщині встановлено ст. 1241 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Судом встановлено, що позивач - [PERSON], [INFO], входить до кола осіб, яка має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого сина - [PERSON], померлого [INFO], що було досліджено та встановлено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., викладеним у листі від 02.02.2016 року за №28/01-16 (а.с.12), та визнане особисто відповідачем [PERSON], яка є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], у заяві від 16 вересня 2014 року про прийняття спадщини, поданою до нотаріуса 25.09.2014 року (а.с.61). а також підтверджено в судовому засіданні 26 жовтня 2018 року. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У зв'язку з чим, вказаний факт, а саме, що [PERSON], [INFO], має право на обов'язкову частку спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO], у відповідності до ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає. На підставі вищевикладеного вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], спадкоємцями є дві особи: [PERSON] та [PERSON], яка в свою чергу має право на обов'язкову частку спадкового майна, яка складає, відповідно до вимоги ч.3 ст.1235 ЦК України, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом. Отже обов'язкова частка спадщини на яку [PERSON] має право, з урахуванням того, що за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], спадщина розподілялась би між двома спадкоємцями, складає: - 1/12 частка (? частка (обов'язкова) від 1/6 частки (яка б підлягала за законом) від 1/3 частки (належної спадкодавцю)) квартири [ADDRESS]; - ? частка (? частка (обов'язкова) від 1/2 частки (яка б підлягала за законом) від нерухомого майна належного спадкодавцю) квартири [ADDRESS]; - ? частка (? частка (обов'язкова) від 1/2 частки (яка б підлягала за законом) від нерухомого майна належного спадкодавцю) земельної ділянки, площею 4,7016 га, з кадастровим номером [NUMBER], цільове призначення: А.01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада. Судом також встановлено, що на теперішній час, позивачка не може оформити свої спадкові права на вказане майно після смерті свого сина в порядку спадкування, так як правовстановлюючі документи щодо вказаного спадкового майна перебувають у відповідача - [PERSON], якою на час звернення позивача до суду, оспорювалось право позивача на спадщину та не надавались оригінали правовстановлюючих документів стосовно нерухомого майна, яке складає спадщину, що унеможливлює отримання спадщини у відповідності до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», якою встановлено, що неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою зокрема у тому числі для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Вказаний факт не надання позивачеві оригіналів правовстановлюючих документів стосовно нерухомого майна, яке складає спадщину, було визнано відповідачем під час визнання позову в судовому засіданні 26.10.2018 року. Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже на підставі вищевикладеного, оскільки позивач має право на обов'язкову частку спадщини після смерті сина, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права, у зв'язку з ненаданням відповідачем правовстановлюючих документів, що в свою чергу було визнано відповідачем в судовому засіданні 26.10.2018 року, за наслідком чого визнані позовні вимоги, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання за [PERSON] права власності на: 1/12 частку квартири [ADDRESS]; ? частку квартири [ADDRESS]; - ? частку земельної ділянки, площею 4,7016 га, з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада, в порядку спадкування на обов'язкову частку після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Також судом враховується, що факт ненадання документів позивачеві, що унеможливлює останній прийняти спадщину, не є підставою для усунення від спадкування. Згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що порушені права позивача [PERSON] підлягають обов'язковому захисту, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved