Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Прокурор Генічеського району Херсонської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Генічеської районної державної адміністрації, в якому просить визнати недійсним договір від 20 грудня 2009 року на виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою, укладений між Генічеською районною державною адміністрацією (позивач) та [PERSON] (відповідач), та зобов'язати [PERSON] повернути Генічеській районній державній адміністрації по акту приймання-передачі земельну ділянку - об'єкт благоустрою: пляжну територію орієнтовною площею 0,12 га. Позовні вимоги обґрунтовано посиланнями на умови договору про виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою від 20 грудня 2009 року, зі змісту якого вбачається, що це є насправді прихований договір оренди земельної ділянки, а до повноважень Генічеської районної державної адміністрації не входить укладання договорів оренди земельних ділянок рекреаційного призначення, це повноваження Херсонської обласної державної адміністрації, яка за протестом прокурора скасувала розпорядження Генічеської районної державної адміністрації від 26 листопада 2009 року № 861 «Про благоустрій рекреаційних територій району», яким було затверджено Положення про порядок конкурсного відбору осіб (балансоутримувачів) з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, просить їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник позивача Лебедєва Н.В. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що відповідачка стала переможцем конкурсу з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району, який був проведений відповідно до розпорядження голови Генічеської районної державної адміністрації № 861 від 26 листопада 2009 року, яке було прийнято на підставі Закону України "Про місцеві державні адміністрації". Відповідач вважає, що укладений між сторонами договір не суперечать чинним нормам цивільного законодавства, не є удаваним, не є договором оренди, а прокурором не обґрунтовано підстав недійсності. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду. Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані письмові докази встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. На підставі розпорядження голови Генічеської районної державної адміністрації (позивач) від 26 листопада 2009 року № 861 "Про благоустрій рекреаційних територій району" 15 грудня 2009 року проведено конкурс з відбору осіб (балансоутримачів) з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району. За результатам конкурсу за фізичною особою [PERSON] закріплено пляжну територію. 20 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем на підставі конкурсу від 15 грудня 2009 року укладено договір про виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою, згідно з умовами якого відповідачу передано об'єкт благоустрою: пляжну територію орієнтовною площею 0,12 га строком на 49 років. На підставі п. 2.1. зазначеного договору відповідач зобов'язалася утримувати об'єкт благоустрою із розташованими на ньому елементами благоустрою, а також забезпечувати управління цим об'єктом і нести відповідальність за його експлуатацію. Крім того, п. 3.2. договору передбачено забезпечити відповідачу пріоритетне право у використанні закріпленої території шляхом надання йому права на розміщення малих архітектурних форм, некапітальних пунктів дрібно-роздрібної торговельної мережі, інших будівель та споруд, рекламних носів тощо. Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір про виконання робіт з утримання об'єктів благоустрою, укладений між позивачем та відповідачем містять обов'язкові ознаки договору оренди землі. А саме, вищевказаним договором позивача зобов'язано передати відповідачу під розміщення об'єктів благоустрою земельну ділянку - пляжну територію строком на 49 років. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Спірним договором позивачем фактично надано в оренду відповідачу земельну ділянку - пляжну території. Тобто, договір від 20 грудня 2009 є удаваним правочином, вчиненим для приховання іншого правочину - договір оренди землі. Договір оренди земельної ділянки, які сторони мали на увазі, також є недійсним, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства. При його укладанні сторонами не дотриманий порядок надання земельних ділянок в оренду, встановлений ст.ст. 116,120, 123, 125 Земельного кодексу України. Так, згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування, його посадові особи повинні діяти тільки на підставі та в межах повноважень і засобами, які передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно з ч. 1 ст. З Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Порядок надання земельної ділянки фізичній особі здійснюється відповідно до ст. 12, ч. 2 ст.116, ст.ст. 120, 123, 125 ЗК України. Приписами ч.2 ст. 116 ЗК України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою або технічної документацій з землеустрою щодо складання документа, який посвідчує право користування земельною ділянкою. У абзаці 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про землеустрій" наведено визначення терміну "документація з землеустрою", відповідно до якого - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо. Процедура надання земельних ділянок встановлена у ч.ч. 2-11 ст. 123 Земельного кодексу України, яка безпосередньо включає необхідність подачі клопотання до місцевої ради або районної державної адміністрації разом із документами, передбаченими ст. 151 ЗК України, розробку проекту відведення земельної ділянки, узгодженого із контролюючими органами, отримання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи, отримання рішення про надання земельної ділянки. Між тим, при наданні земельної ділянки відповідачем передбачені законодавством заходи для одержання в користування земельної ділянки не вживалися, тому у відповідача відсутні будь-які правові підстави на користування зазначеною земельною ділянкою. Також Закон України "Про благоустрій населених пунктів" визначає правові, економічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини. Відповідно до статей 9, 15 Закону до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів належить: забезпечення реалізації державної політики у цій сфері; участь у розробленні і виконанні державних і регіональних програм благоустрою населених пунктів; інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів об'єктів благоустрою державної та комунальної форм власності. Разом з тим, встановлено, що договором про виконання робіт з утримання об'єктів благоустрою від 20 грудня 2009 року, укладеним між позивачем та відповідачем надано об'єкт благоустрою, який знаходяться на території Щасливцівської сільської ради. Згідно акту приймання передачі від 20 грудня 2009 року позивачем передано відповідачу об'єкт благоустрою: пляжна територія орієнтованою площею 0,12 га. Районні державні адміністрації здійснюють свою діяльність у межах повноважень, визначених Законом України "Про місцеві державні адміністрації". Питання благоустрою у межах населених пунктів урегульовані Законом України "Про благоустрій населених пунктів". Проте, ні Законом України "Про місцеві державні адміністрації", ні Законом України "Про благоустрій населених пунктів" та іншими нормативними актами не передбачено, що до повноважень районної державної адміністрації належить проведення конкурсного відбору осіб (балансоутримувачів) з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району та укладання договорів про виконання робіт з утримання об'єктів благоустрою. У зв'язку з цим, прокурором Херсонської області 10 серпня 2010 року внесений протест до обласної державної адміністрації щодо незаконності винесеного розпорядження головою Генічеської районної державної адміністрації від 26 листопада 2009 року за №861. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 01 вересня 2010 року № 773 "Про скасування розпорядження голови Генічеської районної державної адміністрації від 26 листопада 2009 року № 861" зазначене розпорядження скасовано. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Між тим, діючим законодавством України, зокрема Законом України "Про благоустрій населених пунктів", на підставі якого сторонами було укладено дані угоди, передбачено правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою тільки населених пунктів. Тобто законодавством не передбачено здійснення благоустрою об'єктів, що розташовані за межами населеного пункту. Таким чином, правовідносини та господарські зобов'язання, які витікають із вищезазначеного договору, не можуть бути урегульовані ЗУ "Про благоустрій населених пунктів", а посилання на нього в п. 1.1 договору є безпідставним. Удаваний правочин, як неправомірний, може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Відповідно до ч.2 ст.235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 р. № 9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Закон не передбачає недійсності удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Укладений між позивачем та відповідачем договор про виконання робіт з утримання об'єктів благоустрою, є фактично прихованим договором оренди землі, який суперечить вимогам ст.ст. 120, 123, 125 ЗК України. За таких обставин, вказаний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 235, ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст.121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках визначених законом. Згідно зі ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. у справі №1-1/99 (далі - рішення Конституційного Суду України) поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Згідно ч. 3 ст. 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Зі змісту ст. 17 Земельного кодексу України вбачається, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, чинним на час укладення спірного договору, визначено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до ст. 83 ЗК України повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності покладені на органи місцевого самоврядування - ради. Статтею ж 84 ЗК України визначено, що розпорядження землями державної власності є виключно прерогативою органів державної виконавчої влади. Однак до проведення розмежування розпорядження землями державної власності, розташованими у межах населених пунктів, здійснюють не державні органи, а органи місцевого самоврядування (сільські, селищні та міські ради), а за їх межами - органи державної виконавчої влади, тобто місцеві державні адміністрації. В даних спірних правовідносинах в особі держави виступає Генічеська районна державна адміністрація, якій відповідно до 12 Перехідних положень ЗК України належать повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується строків позовної давності, то суд наводить наступне. Стаття 251 Цивільного кодексу України визначає, що строком позовної давності є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Стаття 252 ЦК України визначає, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Стаття 257 Цивільного кодексу України встановлює загальний строк позовної давності в три роки, а п. 1 ст. 261 цього ж кодексу вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено часові межі реалізації захисту свого права або інтересу у судовому порядку в 3 роки. Відповідно до статті 256 ЦК України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. В даному випадку, суд приходить до висновку, що прокурором не пропущений строк позовної давності звернення до суду, оскільки дані правовідносини є триваючими, строк дії договору складає 49 років, який ще не сплинув. Також, в зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд

Outcome: approved