Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

В січні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про стягнення суми боргу, мотивуючи свій позов тим, що відповідач в присутності двох осіб позичив у неї 11 300,00 дол. США, які зобов'язався повернути до 01.01.2011 року. По закінченню зазначеного строку відповідач суми позики не повернув, ухиляється він і від її повернення й до цього часу. Позивач в усній формі у телефонних розмовах неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути борг. Він обіцяв скласти графік погашення та повертати кошти частково, але ніяким чином не виконав цієї обіцянки. Такі дії відповідача свідчать про ухилення від повернення позичених грошових коштів у відповідності до ст. ст. 1050, 625, 549-552 ЦК України. Відповідач має сплатити позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції, що становить 93433,00 грн., три відсотки річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 8056,00 грн., процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов'язання, що становить 20198,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача складає 121687,00 грн., яку позивач просила стягнути на свою користь та судовий збір по справі. Під час судового розгляду справи позивач подала заву про збільшення позовних вимог (а.с.51). Вказувала на те, що з моменту подачі заяви та за час розгляду справи змінився курс долара США та інфляція, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу зурахуванням індексу інфляції, що становить 173408,07 грн., три відсотки річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі 14300,83 грн., проценти в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов'язання, що становить 39364,22 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача складає 227073,00 грн., яку позивач просила стягнути на свою користь та судовий збір по справі. В судовому засіданні позивач - [PERSON] підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на те, що відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання за договором позики і у визначені строки не повернув суму боргу, що є підставою для стягнення суми боргу в примусовому порядку. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання рекомендованого листа з повідомленням про виклик до суду, однак причини його неявки суду не відомі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 09.04.2014 року за № 0904/14 (а.с. 23) позовні вимоги не визнала, пояснила, що відповідач не має змоги здійснити перерахунок коштів на оплату вартості проведення експертизи у зв'язку з тим, що така сума є занадто великою. У судовому засіданні заявила клопотання про допит свідків однак яких повідомити не змогла через неявку відповідача. Оскільки судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання представник відповідача просила суд відкласти розгляд справи для надання можливості відповідачу особисто з'явитися в судове засідання та надати особисті пояснення. Заслухавши пояснення позивача - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Правові відносини позики врегульовані параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так в судовому засіданні встановлено, що 21.06.2010 року, в присутності двох осіб - [PERSON] та [PERSON] між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надала відповідачу позику в сумі 89 840, 00 грн., що в еквіваленті становить 11 300,00 дол. США, з кінцевим терміном поверненням не пізніше 01.01.2011 року (а.с. 93). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передала відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов'язався, відповідно, повернути отримані кошти готівкою у строк до 01.01.2011 року у визначений спосіб. Позивач згідно даних зобов'язальних правовідносин належним чином виконала умови договору позики - передала відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов'язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з пояснень яких також вбачаються, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошей та відповідач особисто під розписку зобов'язався у визначений термін повернути грошові кошти. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого, відповідно, посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Наведені норми законодавства свідчать про те, що для встановлення факту укладення договору позики необхідною умовою є доведення факту передання грошових коштів за таким договором, що, в свою чергу, може бути підтверджене відповідною розпискою, виданою позичальником. За умови відсутності доказів передання грошових коштів, договір позики не може бути визнаний укладеним. Відповідач та його представник посилалися на те, що грошових коштів за цим договором відповідач не отримував, розписку не підписував. В судовому засіданні 18.11.2014 року представником відповідача [PERSON] подано письмове клопотання про призначення по справі комплексної почеркознавчої та хімічної експертизи. Ухвалою суду від 18.11.2015 року за клопотанням представника відповідача по справі було призначено комплексну судово-почеркознавчу та хімічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлені наступні питання: «Росписка від 21 червня 2010 року написана [PERSON] чи іншою особою?; «Росписка від імені [PERSON] на користь [PERSON] написана 21.06.2010 року чи в іншу дату?». 28.04.2015 року ухвалою суду занесеною до журналу судового засідання зобов'язано представника відповідача в судове засідання, що було призначено на 12.05.2015 року надати квитанцію про перерахування коштів на оплату вартості проведення експертизи. Втім, у встановлений судом строк, а саме в судове засідання, що відбулося 12.05.2015 року ні відповідач ні представник відповідача [PERSON] не з'явилися. У зв'язку з вищевикладеним справу повторно було направлено для проведення комплексної судово-почеркознавчої та хімічної експертизи, або запропоновано вирішити питання відповідно до чинного законодавства щодо призначеної відповідно до ухвали суду від 18.11.2014 року експертизи. 26.06.2015 року на адресу суду надійшло повідомлення судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про неможливість надання висновку комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи, призначеної у вищевказаній справі. Кошти за оплату вартості проведення зазначених експертиз, згідно виставленого рахунку, на загальну суму 18 844 грн. 80 коп. [PERSON] не проведено. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. При вирішенні питання про призначення експертизи суди повинні керуватися статтями 143 - 150 ЦПК, Законом України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII „Про судову експертизу", Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року № 144/5), та враховувати роз'яснення, дані в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), з урахуванням особливостей правового регулювання захисту конкретних суб'єктивних прав. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України "Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, недійсність правочину може бути визнана, вже на укладений правочин. В ст. 1051 ЦК України зазначно, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Аналізуючи викдадене в сукупності, суд приходить до висновку, що на спростування укладення договору позики відповідачем, чи його представником в процесі тривалого розгляду справи будь-яких доказів надано не було, а твердження відповідача про те, що договір позики є не укладеним, оскільки підписаний не ним є безпідставними та не беруться судом до уваги, оскільки будь-яких достатніх, достовірних доказів на підтвердження своїх доводів відповідач суду не надав і таких судом не здобуто. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, умов договору та положень чинного законодавства, перевіривши розрахунки, надані позивачем щодо обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що на користь останньої підлягає стягненню заборгованість, яка складається з боргу з урахуванням інфляційних витрат в розмірі 173 408, 07 грн. та трьох відсотків річних на суму боргу в розмірі 14 300,83 грн. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Однак доводи позивача про стягнення процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов'язання не підлягають до задоволення, оскільки вони не відповідають умовам договору позики та суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи дану норму закону та часткове задоволення вимог позивача в судовому засіданні, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1877,09 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 207, 509, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України,

Outcome: partial