Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

27.04.2015 року [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків та участь у додаткових витратах на дитину, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] перебувала в шлюбі з Відповідачем, зареєстрованому 2 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 65. 3 квітня 2014 року вказаний шлюб було розірвано, про що Київським районним судом м.Одеси було винесено відповідне рішення за № 520/2658/14-ц. Від шлюбу у них з Відповідачем є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. З червня 2013 року [PERSON] перебуває на її утриманні, нею здійснюється піклування про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток. Відповідач від своїх обов'язків стосовно виховання та розвитку дитини ухиляється, належної уваги дитині не приділяє. Більш того, Відповідач перешкоджає їй у здійсненні прав дитини закріплених національним законодавством. Так, нещодавно, вона звернулась до Відповідача з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд за кордон [PERSON]. Дана згода їйі необхідна для оформлення відповідних документів, оскільки вона працює в Італії, регулярно здійснюю поїздки в цю країну та планує залишитись там на постійне місце проживання. Проте, Відповідачем її прохання було відхилене і тепер вони з сином позбавлені можливості бути разом підчас її перебування за кордоном. При цьому жодних аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, Відповідач не наводить. Наголошує, що для неї та її сина моя робота в Італії є вкрай важливою, оскільки є головним джерелом доходів, тому позбавлення її можливості цього заробітку поставить їх з дитиною в скрутне матеріальне становище. Ці обставини були повідомлені нею Відповідачу, проте згоди на виїзд за кордон [PERSON] ані тимчасово, ані на постійне проживання, вона так і не отримала. Вважає, що така позиція батька, шкодить інтересам дитини та ні в якому разі не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Водночас, до вищенаведених обставин вважає за необхідне додати, що Відповідач неналежним чином виконує покладений на нього обов'язок по утриманню свого малолітнього сина. Як відомо, у зв'язку із нестабільною ситуацією в країні, віднедавна відбулося значне подорожчання цін на продукти харчування, ліки, комунальні послуги та інші витрати населення. Через ці обставини витрати на утримання їх з Відповідачем сина значно зросли, і виникла необхідність у додатковому забезпеченні дитини. На підставі викладеного, вважає за необхідне зобов'язати Відповідача взяти участь у додаткових витратах на дитину та стягнути з нього грошові кошти у розмірі 10000 грн. щомісячно. На підставі вище викладеного, з посиланням на ст.ст.150, 155, 185 СК України, ст.ст.1, 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", пп.2 п.4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", просить суд дозволити виїзд на постійне місце проживання з України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Центральним PB ОМУ УМВС України в Одеській області 23 грудня 2001 року, РНОКПП [NUMBER]), у супроводі матері [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Овідіопольським PC ГУДМС України в Одеській області 6 березня 2013 року, РНОКПП [NUMBER]); надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон та постійного проживання за кордоном [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER]. виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 23 грудня 2001 року, РНОКПП [NUMBER]); стягнути з [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 23 грудня 2001 року, РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Овідіопольським РС ГУДМС України в Одеській області 6 березня 2013 року, РНОКПП [NUMBER]) додаткові витрати на [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 10000 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 23 грудня 2001 року, РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (Паспорт: серія [NUMBER], виданий Овідіопольським РС ГУДМС України в Одеській області 6 березня 2013 року, РНОКПП [NUMBER]) судовий збір у розмірі 243 грн., 60 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, відповідно до якої позов підтримує повністю, просить розглядати справу у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, судова почтова кореспонденція була надіслана на встановлену судом адресу реєстрації відповідача, але, відповідно до акту від 14.05.2015 року відповідач відмовився від отримання судової кореспонденції, в зв'язку з чим, відповідно до вимог ч.8 ст.76 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, але надала суду заяву, відповідно до якої просить суд розглянути справу у її відсутність, прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, врахувавши права та законні інтереси малолітнього, про прийняте рішення просить суд її повідомити, надіславши відповідне рішення суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Ознайомившись з позовом, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 02.02.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 65 (а.с.6). Від шлюбу у них народилась малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Рішенням Київського районного суду одеської області від 03.04.2014 року шлюб між ними розірвано (а.с.22), малолітній син залишився проживати за місцем проживання позивачки та перебуває на її утриманні. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 с.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається з пояснень позивачки, вона працює за кордоном України у Республіці Італія, де має намір залишитись на постійне місце проживання та куди на постійне місце проживання має намір вивезти малолітнього сина, але відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не навів. Згідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.ст.141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до абз.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у пункті 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суд повинен зазначити в рішенні назву держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Як визнав суд у позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд за дитини кордон, безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. Однак вимоги позивачки про надання такого дозволу на виїзд сина за кордон на постійне місце проживання суперечить чинному законодавству, яким, як зазначено вище, передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення до досягнення дитини 16-річного віку. Інше розуміння змісту нормативних актів т є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні. Разом з тим, зважаючи на наявні між сторонами непорозуміння, що виникли внаслідок неврегульованості питань, пов'язаних з реалізацією батьківських прав та обов'язків, що вирішуються в судовому порядку, суд приходить до переконання, що надання дозволу для виїзду дитини за кордон без згоди батька протягом одного року після набрання чинності цим рішенням буде відповідати інтересам дитини та жодним чином не порушить прав батька на участь у спілкуванні з донькою, її вихованні. З огляду на викладене, позовні вимоги про надання дозволу на виїзд на постійне місце проживання з України та надання дозволу на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон та постійне проживання за кордоном неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Стороною позивача не надано суду жодного доказу на підтвердження позовної вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, в зв'язку з чим суд вважає в цій частині позов необґрунтованим і недоведеним та відмовляє в цій частині у його задоволенні. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд вирішує питання щодо витрати, пов'язаних з розглядом справи в суді, що в даному спорі складаються із сплати судового збору згідно пред'явленої квитанції (а.с.2).

Outcome: partial