Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка народилася у шлюбі, який було зареєстровано 02.11.2004 року відділом ЗАГС адміністрації м. Новошахтинська Ростовської області Російської Федерації, та розірвано за рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2010 року. Поряд з тим зазначила, що фактично шлюбні стосунки між сторонами були припинені у липні 2010 року, і саме з того часу сторони проживають окремо, а їх неповнолітня дитина залишилася проживати разом з матір»ю. З того часу відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до судового наказу, виданого Борщівським районним судом Тернопільської області 16 лютого 2012 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, за даними ДВС Борщівського РУЮ станом на 20.01.2015р. слідує, що в період з 01 липня 2014 р. по 31.12.2014 р. аліменти вона не отримувала. Крім того, вказала, що на сьогоднішній день дитині вже дев'ять років, відповідач не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не створює умов для отримання нею освіти. Останній раз дитина бачилася з батьком на початку липня 2012 року. З 15 січня 2011 року позивач перебуває у шлюбі з громадянином Швейцарії, разом з донькою проживають у вказаній державі в м. Чур, де дочка відвідує школу. Позивач та її чоловік працевлаштовані, дитині, за її переконанням, забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачкою, дитиною і чоловіком позивачки склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Нагляд за станом здоров'я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснює мати. Відповідач участі у сфері життя дитини не приймає, не цікавиться, де вона знаходиться, в якому стані та з ким перебуває, нехтує своїми батьківськими обов»язками, що на її думку принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. В зв»язку з чим просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з підстав наведених у поданій до суду позовній заяві підтримав повністю. При цьому, пояснив, що викладені у позовній заяві обставини наведені виключно зі слів позивача. Малолітня [PERSON] на даний час перебуває за межами України - в Швейцарії, де навчається. Оскільки за рішенням Борщівського районного суду від 30 вересня 2014 року неповнолітній дозволено виїзд без згоди та супроводу батька у Швейцарську Конфедерацію до 12 липня 2015 року, позбавлення відповідача батьківських прав, крім іншого, надасть змогу дитині безперешкодно здійснювати виїзд за межі України, оскільки на даний час його місце перебування невідоме і відповідний дозвіл від нього отримати неможливо. З письмових пояснень позивача, слідує, що така позов, з підстав викладених у позовній заяві підтримує, поряд з тим вказує, що відповідач не виконує свої батьківські обов»язки хоча знає де вона та дитина знаходяться та має усі необхідні контактні дані. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився. Про час та місце проведення розгляду справи був повідомлений через засоби масової інформації, шляхом поміщення відповідного оголошення у газеті «Урядовий кур»єр» № 136 від 29 липня 2015 року. Причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подав. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка, дослідивши докази у справі, заслухавши думку представника органу опіки та піклування, суд приходить до переконання, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав. Згідно ст.ст. 150, 164 п.2 Сімейного кодексу України батьки зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки позбавляються батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов'язків по вихованню дитини. Як було встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що сторонами не оспорювалось, стверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 18 квітня 2005 року Королівською сільською радою Борщівського району Тернопільської області. Батьки малолітньої шлюб розірвали 20 грудня 2010 року ( рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2010 року). З 15 січня 2011 року позивач [PERSON] перебуває в шлюбі з громадянином Швейцарії [PERSON], що стверджено свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 10 лютого 2011 року, відділом державної реєстрації актів цивільного стану Борщівського районного управління юстиції Тернопільської області. Поряд з тим, встановлено, що малолітня [PERSON] за згодою батька - відповідача по справі [PERSON] з п»ятирічного віку, тобто 2009 року, фактично мешкає разом з матір»ю [PERSON] за межами України - в Швейцарській Федерації. Сторони по справі ще до офіційного розірвання шлюбу у грудні 2010 року припинили спільне проживання, відповідач [PERSON] з помешкання матері позивача, де проживав,перебуваючи у шлюбі, виїхав до грудня 2010 року, та в подальшому знявся з реєстраційного обліку за даною адресою, вибув у м. Ровеньки. Що в ході судового розгляду було встановлено на підставі показань свідка [PERSON] - матері позивача, стверджено даними Борщівського РС УДМС України в Тернопільській області від 17.03.2015р., згідно якої [PERSON] знявся з реєстраційного обліку з с. Королівка 31.01.2012р. і вибув у м. Ровеньки Луганської області, довідкою Королівської сільської ради №70 від 12.02.2015р. Малолітня [PERSON] проживає разом з матір»ю та її другим чоловіком у м. Чур, де відвідує школу. Позивач та її чоловік є офіційно працевлаштовані, отримують регулярний дохід, на підтвердження чого стороною позивача надано фотокопії довідок про проживання [PERSON] і [PERSON] від 11 лютого 2015 року виданих службою з обслуговування мешканців, магістрат, [ADDRESS]. Донька вчиться в 3 (третьому) класі школи «Герольд (Herold)», що підтверджено копією довідки про навчання у школі від 12 лютого 2015 року виданого дирекцією школи, магістрат, вул. Постштрассе, м. Шур. Згідно судового наказу Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 лютого 2012 року, слідує, що за таким за заявою позивача прийнято рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі, що складає 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до довідки ДВС Борщівського РУЮ в Тернопільській області станом на 20.02.2015р. вбачається, що в період з 01.07.2014р. по 31.12.2014р. аліменти позивач не отримувала. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо. Із пояснень представника позивача, письмових пояснеь позивача, показань свідка [PERSON] слідує, що позивач ще до розірвання в офіційному порядку шлюбу між сторонами виїхала за межі України разом з дочкою. При цьому, з показів свідка [PERSON] встановлено, що після того як позивач разом з дитиною виїхала за межі України, відповідач залишив місце проживання - а саме помешкання свідка [PERSON] - матері позивача у с. Королівка Борщівського району, а згодом знявся з реєстрації за даною адресою та вибув у м. Ровеньки Луганської області. Доказів, які б спростовували вказані обставини, представником позивача надано не було, не було здобуто таких і в ході розгляду справи. Даних, які б сверджували те, що відповідач [PERSON] з моменту розірвання шлюбу, зняття у визначеному законом порядку з реєстрації у Борщівському районі Тернопільської області, проживав на території останнього судом не здобуто. А отже, напрошується висновок про те, що позивач достовірно знає про те, що відповідач жителем Борщівського району Тернопільської області не являється. Що повністю узгоджується і з обставинами, викладеними у позовній заяві, та обставинами, викладеними у її письмових поясненнях. Так, згідно із змістом останніх - неповнолітня [PERSON] востаннє зустрічалася з батьком у липні 2012 року; за твердженнями позивача [PERSON] знає де вона перебуває з дочкою в має необхідні контактні дані. То зв»язок з відповідачем існує? То сторони мали можливість домовитись про умови спілкування, виховання, утримання дитини? Проте, ці питання в ході судового розгляду залишилися без відповіді - свідок [PERSON] про спілкування відповідача і дитини у липні 2012 р. - не знає, представник позивача дані обставини не довів. Не надано суду і будь-яких доказів щодо того, що існують засоби зв»язку між дитиною та батьком, і що останній свідомо такі ігнорує. З огляду на рішення Борщівського районного суду, які стосувались вирішення сімейних правовідносин сторін в минулому слідує, що всі, за виключенням справи про розірвання шлюбу, приймались у відсутності відповідача. З огляду на те, що органом реєстрації до суду подалась недостовірна інформація про те, що [PERSON] є зареєстрованим на території Борщівського району Тернопільської області, можна зробити висновок про те, що останній про рішення у таких справах навіть не знає. При цьому, виникає запитання, яким чином на території саме Борщівського району виконується рішення про стягнення аліментів, коли згідно Закону України «Про виконавчу службу» таке підлягає виконанню за місцем проживання боржника? Чому позивач не вживає ніяких заходів щодо належного виконання рішення суду? З відповідача, як батька малолітньої [PERSON], на користь позивача стягуються аліменти. Проте, на підставі наданих позивачем доказів, висновок про те, за який період і в якій сумі вона їх не отримала зробити неможливо. Так, відповідно до довідки відділу державної виконавчої служби Борщівського РУЮ Тернопільської області від 20.01.2015р. слідує, що позивач не отримувала аліменти виключно у період з 01.07.2014р. по 31.12.2014р. при цьому, не зазначено період за який вони стягувались, розмір заборгованості по таким. А тому, твердження позивача про те, що відповідач дитину не утримує судом оцінюються критично, оскільки в ході судового розгляду дана обставина свого підтвердженя не знайшла. При цьому суд не приймає та відхиляє пояснення представника позивача в тій частині, що підтвердженням цього є відсутність будь-яких відміток у бланку судового наказу, копію якого ним приєднано до матеріалів справи. Вказаний документ, не відповідає нормам ЦПК - не є оригіналом чи завіреною копією. А тому, суд не може оцінити такий письмовий доказ як достовірний. В ході судового розгляду ті обставини, що відповідач та неповнолітня [PERSON] востаннє спілкувались у липні 2012 року свого підтвердження не знайшли. Крім того, суд не міг встановити періоди, коли неповнолітня знаходилась на території України, та як часто, та чи мав відповідач можливість з нею спілкуватися. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного Кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивачем не надано суду доказів того, що з приводу невиконання відповідачем батьківських обов»язків, ухилення від виконання таких, нею робились звернення у відповідні державні оригани та установи, і що з приводу цього приймались до відповідача заходи впливу, не здобуто таких і в ході розгляду справи. Таким чином, фактично постійне перебування малолітньої [PERSON] за межами держави, відсутність засобів зв»язку з батьком, суд не може розцінити як свідоме ухилення останнім від виконання батьківського обов»язку і як підставу для позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує думку представника органу опіки та піклування, яка вважає, що позивачем не наведено достатніх підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, зокрема, і враховуючи ту обставину, що такий не є жителем району, неповнолітня проживає за межами держави з 5-річного віку, що в свою чергу позбавляє орган опіки та піклування вивчити питання необхідні для прийняття рішення щодо позбавлення батьківських прав. Що відповідає вимогам закону, зокрема ст. 19 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Даних, які б сверджували те, що відповідач [PERSON] з моменту розірвання шлюбу, зняття у визначеному законом порядку з реєстрації у Борщівському районі Тернопільської області, проживав на території останнього судом не здобуто. Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд приходить до висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] не буде відповідати меті такого заходу як захисту інтересів дитини. Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що поведінку [PERSON] відносно малолітньої доньки неможливо розцінити як свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Крім того, позивач не зміг аргументувати в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенні до неї батьківських прав. Звернення позивача до суду із позовом про позбавлення батьківських прав суд розцінює виключно як вирішення питання щодо безперешкодного виїзду неповнолітньої [PERSON] з території України. Такий висновок суд обґрунтовує сілдуючим. В ході судового розгляду було встановлено, що неповнолітня вперше виїхала за межі України за згоди батька, а в подальшому дозволу він не надавав, бо не можливо було встановити його місце перебування ( а отже засоби зв»язку все-таки з ним відсутні?) Що в сукупності з іншими встановленими у справі обставинами свідчить про те, що позивач виключно за сприяння судової системи вирішує питання щодо виїзду неповнолітньої [PERSON] за межі України, використовуючи при цьому недостовірні/помилкові дані, що надавались Борщівським РС УДМСУ в Тернопільській області щодо місця реєстрації відповідача, що призводило до порушення правил підсудності, законних прав та інтересів відповідача, ( який про такі справи не повідомлявся, оскільки судові повістки та рішення суду направлялись йому за адресою, де він не проживає та не зареєстрований) при вирішенні таких питань. В межах даної справи було встановлено, що [PERSON] є громадянин Росії, знявся з реєстраційного обліку 31.01.2012р., а з 18 лютого 2012 року є зареєстровани у [ADDRESS]. Проте, на даний час, через те, що на території Луганської області проходить активна фаза антитерористичної операції, суд не мав змоги отримати інформацію, яка б ствердила дану обставину. З огляду на те, що суд мав достовірні дані про те, що відповідач станом на 04.05.2014р. ( з 18.02.2012р.) є зареєстрованим на території Луганської області, з метою захисту законних прав та інтересів відповідача, прийняв рішення про направлення даної справи за підсудністю за місцем проживання такого. З чим не погодився суд апеляційної інстанції та трактуючи норми ЦПК дійшов висновку, що суд встановив такі обставини після початку розгляду справи по суті - що дійсності не відповідає та суперечить нормам ст. 173 ЦПК згідно якої розгляд справи по суті розпочинається доповіддю про зміст заявлених вимог. А тому, саме з огляду на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 червня 2015 року, суд провів розгляд даної справи, викликавши відповідача до суду через оголошення в засобах масової інформації. З рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 30 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2014р., слідує що судом частково задоволено позов [PERSON], в особі представника [PERSON], до [PERSON] та дозволено неповнолітній [PERSON] виїзд до 12 липня 2015 року за межі України у Швейцарську Конфедерацію без згоди та супроводу батька. З позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав позивач, знову ж таки через представника, звернулася до суду 17 лютого 2014 року, та що при позитивному вирішенні спору надало б їй можливість без участі батька неповнолітньої вирішувати питання пов»язані з донькою, в тому числі щодо виїзду з України. Що в ході судового розгляду представником позивача і не заперечувалось. Аналізуючи, всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не є обґрунтованими, підставними, і, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом, враховуючи відсутність будь-яких доказів щодо негативного ставлення відповідача до дитини, суд не знаходить достатньо підстав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дочки, а тому вважає, що в задоволені позову слід відмовити. При цьому, суд враховує те, що за ініціативи позивача жодні профілактичні заходи щодо відповідача не здійснювалась, така у відповідні органи та інстанції з заявами не зверталась, зокрема і до органу опіки та піклування. А тому, суд вважає, що вирішення спірного питання піднято позивачем без належних підстав, з метою вирішення питання щодо безперешкодного виїзду малолітньої за межі України, шляхом використання своїх прав як матері, та шляхом зловживання своїми правами як позивача - оскільки достовірно знаючи про те, що відповідач не є жителем Борщівського району, на території такого не зареєстрований, подає позови виключно до Борщівського районного суду. Судові витрати по справі підлягають покладенню на сторони в тих межах, в яких вони їх понесли. Виходячи з наведеного вище, на підставі ст.ст. 19, 150, 155, 164 Сімейного кодексу України, Конвенції про права дитини від 20.11.89 року, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"

Outcome: dismissed