Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], Міського голови м. Івано-Франківськ про включення до числа спадкоємців, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину , включивши до свідоцтва позивачку на 1/2 частку спадкового майна: земельної ділянки в садівничому товаристві [ADDRESS], площею 0,0459 га та автомобіля ВАЗ 2101 1972 року випуску шассі № [NUMBER], визнання недійсним розпорядження Міського голови м. Івано-Франківськ, визнання права власності на 1/2 частки на гараж у ГБК № 5, передання у власність в порядку перерозподілу спадщини гаражу [NUMBER] в ГБК №5, стягнення з відповідача107601,50 гривень вартості 1/2 частки спадкового майна відчуженого відповідачем. 04/03/2013 р. позивачка доповнила позов та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу №7150 від 27/12/11 гаражу [ADDRESS]. На підставі заяви позивачки від 25/06/2014 р. вона уточнила позов та просила суд стягнути в її користь 169623 гривень вартості належної позивачці 1/2 частки спадкового мана, відчуженого відповідачем без її згоди та з урахуванням перерозподілу спадщини. 29/01/2015 р. позивачка доповнила позов та просила суд стягнути з відповідача в її користь 210354,75 гривень вартості 1/2 частки спадкового майна, відчуженого відповідачем без її згоди та з урахуванням перерозподілу спадщини, а також просила стягнути з відповідача 40000 гривень моральної шкоди. На обґрунтування позову в ньому зазначено, що [INFO]. померла мати позивачки та відповідача [PERSON] у зв`язку із цим відкрилась спадщина, а зазначені сторони є спадкоємцями першої черги. На думку позивачки шестимісячний строк для прийняття спадщини спливав 18/03/2005 р., однак у зв`язку із сімейними обставинами позивачка пропустила строк прийняття спадщини. 12/11/2008 р. задоволено позов позивачки про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. 23/12/208 р. апеляційним судом рішення місцевого суду було скасовано. 04/09/2009 р. Верховним Судом України скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення місцевого суду. Після цього Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою внесено відповідні відомості до спадкової справи. 04/04/2005 р. відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про прийняття спадщини на однокімнатну квартиру [ADDRESS], земельну ділянку [ADDRESS], автомобіль ВАЗ 2101. До майна спадкодавця також належав гараж [NUMBER] в ГБК №5, але на підставі розпорядження міського голови від 08/11/2007 р. його передано у власність [PERSON] Усе зазначене майно відповідач [PERSON] відчужив. У зв`язку із цим позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на її користь 1/2 вартості спірного майна, а розпорядження міського голови щодо реєстрації прав на гараж позивачка просила скасувати, визнати недійсним наступний договір купівлі-продажу гаража та передати їй гараж у власність. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила задовольнити його із вказаних в позові, додатках і уточненнях до нього підстав. В судовому засіданні позивачка та її адвокат надали суду пояснення про те, що спадкодавець була членом ГБК, сплатила пайові внески за гараж, а тому він входив до спадкової маси. Представник міського голови подала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій заперечила позов в частині визнання недійсним розпорядження міського голови, оскільки підставною для ухвалення розпорядження була довідка від ГБК №5, видана [PERSON] про належність йому гаража на праві власності. Тому на підставі п. 6.1. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухому майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07/02/2002 р. передбачалось здійснити реєстрацію права власності за членом кооперативу за умов внесення пайового внеску і подання заяви про реєстрацію відповідного права. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] [PERSON] була матір`ю позивачки. Відповідно до свідоцтва про народження № [NUMBER] [PERSON] була матір`ю [PERSON] Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12/11/2008 р. позивачці встановлено додатковий строк прийняття спадщини. 23/12/2008 р. рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області рішення місцевого суду скасовано. 04/11/2009 р. ухвалою Верховного Суду України скасовано рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23/12/2008 р. та залишено в силі рішення Івано-Франківського міського суду від 12/11/2008 р., яким замість пропущеного позивачкою строку для прийняття спадщини їй визначено додатковий строк для прийняття спадщини. 04/04/2005 р. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. 28/05/2005 р. [PERSON] подав заяву про вступ до садового товариства "За мир" на підставі свідоцтва про прийняття спадщини, зобов`язався виконувати обов`язки члена товариства. 11/09/2008 р. [PERSON] уклав договір купівлі продажу, за умовами якого продав земельну ділянку [ADDRESS] за 12597,57 гривень. 08/11/2007 р. Розпорядженням міського голови ухвалено оформити право власності на гараж [ADDRESS] за [PERSON] 16/07/2009 р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на зазначений гараж. Відповідно до виписки з протоколу №2 засідання правління ГБК №5 від 22/02/2005 р. задоволено прохання [PERSON] про користування гаражем [NUMBER], який належав його матері без права власності. Відповідно до довідки ГБК №5 №16/5 [PERSON] була власником гаража [NUMBER] до смерті 2004 р. сплатила членські внески. Однак вказаний документ не є доказом сплати спадкодавцем пайових, а не членських внесків. При цьому відповідно до п. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про кооперацію" пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і у сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу у майні кооперативу. Отже розмір паю має бути підтверджений рішенням кооперативу про визначення розміру паю для спадкодавця, а сума сплачених грошових коштів до пайового фонду має бути підтверджена платіжним документом. Відповідно до п. 2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. В п. 1 ст. 59 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вказані обставини підлягали доказуванню сторонами, саме вони повинні були надати суду докази на їх підтвердження. Разом з цим зазначена довідка не містить в собі інформації щодо розміру майнових внесків, та розміру паю [PERSON] Тому суду не надано доказу на підтвердження обставини розміру майнового внеску спадкодавця, доказу його сплати, набуття спадкодавцем права власності на гараж, виявлення спадкодавцем наміру прийняти гараж у власність, оскільки положення Закону України "Про кооперацію" передбачає право члена гаражного і гаражно-будівельного кооперативу на отримання пайових внесків при виході із товариства або отримання гаража у власність. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до висновку про ринкову вартість майна від 11/07/2011 р., складеного оцінювачем [PERSON], на підставі якого позивачка та її адвокат просили суд встановити вартість спірного майна ринкова вартість гаражу [NUMBER] складає 31882 гривень. Відповідно до висновку про ринкову вартість майна від 11/07/2011 р., складеного оцінювачем [PERSON], на підставі якого позивачка та її адвокат просили суд встановити вартість спірного майна ринкова вартість садової ділянки [NUMBER] в товаристві "За мир" складає 63764 гривень. Відповідно до висновку про ринкову вартість майна від 11/07/2011 р., складеного оцінювачем [PERSON], на підставі якого позивачка та її адвокат просили суд встановити вартість спірного майна ринкова вартість квартири [ADDRESS] 183321 гривень. Єдиним обґрунтуванням, що міститься у вказаних висновках є зазначення того, що припущення оцінювача здійснено на основі порівняльного методу. Однак доказування фактичних обставин судом не може бути здійснено на основі припущень, оцінювача, який не зазначив жодного розрахунку, який покладено в основу висновку та не несе жодну відповідальність за здійснений ним висновок на основі припущень. Відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки на 11/06/2014 р. на думку [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] могла становити 228426 гривень. Однак вказаний висновок також здійснено на основі порівняльного методу без попередження оцінювача про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, що є встановленою законом гарантією охорони прав сторін спору. Відповідно до витягу з договору про надання правової допомоги від 13/12/2011 р. між адвокатом Остап`юк Н.О. та позивачкою адвокат здійснює представництво інтересів позивача. Вартість послуг в договорі не зазначена, розрахунку вартості послуг суду не надано, доказів виплати позивачкою грошових коштів за надання правової допомоги суду теж не надано. Отже будь-яких правих підстав для відшкодування витрат на правову допомогу на підставі ст. 88 ЦПК України суду не надано. Відповідно до звіту про оцінку вартості ТЗ, належному [PERSON] оцінювача [PERSON] від 2005 р. вартість спірного автомобіля ВАЗ 2101 становила 3577 гривень. Відповідно до довідки про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки [NUMBER] в товаристві "За мир" становила 9147,87 гривень. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 04/04/2005 р. [PERSON] прийняв у спадщину квартиру [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 2101 1972 року випуску [NUMBER]. В доповненні до позову від 04/03/2013 р. [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі-продажу №7150 від 27/12/2011р. гаражу [NUMBER] в ГБК №5 між [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що вона вважає себе власником спірного гаражу, а тому договір купівлі-продажу вчинено без її згоди як власника. Відповідно до п. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. В п. 3 ст. 1223 ЦК України вказано, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Отже для прийняття спадщини на позивача законом покладено обов`язок подати відповідну заяву для врахування волевиявлення позивача при розподілі спадщини. Відповідно до п. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен застосувати до спірних відносин законодавство, яким відносини регулювались на момент виникнення відносин. На момент відкриття спадщини чинною була ст. 1299 ЦК України відповідно до якої, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Однак в п. 2 ст. 1299 ЦК України було зазначено, що право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. В п. 2 ст. 182 ЦК України було зазначено, що державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Таким чином на момент відкриття спадщини позивач або відповідач [PERSON] могли бути визнані власниками спірного гаражу виключно за умов реєстрації права і відповідного майна в порядку, передбаченому в ст. 182 ЦК України. Разом з цим в п. 1 ст. 355 ЦК України зазначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Отже прохання в позові про визнання прав власності на гараж [NUMBER] та про одночасну передачу його у власність позивачки в порядку перерозподілу спадщини є взаємно суперечливими, оскільки право власності за однією особою і на один об`єкт речових прав не може бути одночасно визнано і на 1/2 частки в праві, і на весь об`єкт повністю. Відповідно до п. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, відповідно до п. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже в ст. 392 ЦК України передбачено право саме власника майна подати позов про визнання право власності на відповідне майно. Однак позивачка не є власником спірного гаража та іншого майна на даний час і ніколи не була ним в минулому. Саме позивачка надала суду пояснення про те, що власником гаража на ї думку була її матір спадкодавець, оскільки виплатила пайові платежі в гаражному кооперативі, в наступному на підстав розпорядження міського голови власником гаража було зареєстровано [PERSON], після цього власником спірного гаража на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано відповідача [PERSON] Отже позивач не довела перед судом тієї обставини, що вона була власником спірного гаража [NUMBER] і не довела права на подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Крім цього позивачка подала віндикаційний позов про витребування майна із чужого незаконного володіння, позов не володіючого майном власника, у зобов`язальних відносинах відповідачів [PERSON] та [PERSON] Однак про правову необґрунтованість подання речово-правового способу в зобов`язальних відносинах було однозначно і послідовно вказано в судовій практиці і постановах пленуму Верховного Суду України та Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України повинні бути враховані в цьому спорі. Необхідно також зазначити, що в позові від 25/10/2011 р. позивачка просила суд про передання їй права власності на гараж [NUMBER] від відповідача [PERSON] до [PERSON], для чого необхідно припинити право власності відповідача [PERSON] на спірний гараж. Однак підстави припинення права власності встановлені в ст. 346 ЦК України. Серед підстав, які визначені у вказаній статті та, у інших законах України відсутня така правова підстава припинення права власності як відібрання речі із власності однієї особи і передання її іншій, що за своїм змістом є реквізицією або конфіскацією. Правових підстав для реквізиції або конфіскації гаража [NUMBER] із власності [PERSON] і передачу його у власність позивача нею та її адвокатом перед судом не доведено. Позивач не оспорював право гаражного кооперативу на прийняття в його члени відповідача. Будь-яких прохань щодо оскарження дій кооперативу позивач до суду не заявив. Будь-яких доказів щодо незаконності дій гаражного кооперативу суду не надано. Позивачка не надала суду доказу того, що вона подала заяву до кооперативу про вступ в нього. Тому підстав для визнання розпорядження міського голови на підставі інформації гаражного кооперативу перед судом не доведено. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Отже позов із проханням про передачу у власність [PERSON] гаража [NUMBER], який попередньо необхідно відібрати із власності [PERSON] є незаконним, необґрунтованим та позбавлений правових підстав. На час вирішення спору власником гаража [NUMBER] є [PERSON], який отримав його у власність на підставі договору купівлі-продажу №7150 від 27/12/2011 р. В заяві позивача від 04/03/2013 р. вона просила визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу з тієї підстави, що гараж належав до спадкової маси її матері, але розпорядженням міського голови право власності на нього було зареєстровано за [PERSON], який в наступному продав його [PERSON] Так підставою видачі розпорядження міського голови про реєстрацію права власності на гараж в ГБК №5 стало те, що відповідач [PERSON] подав заяву про передачу спірного гаража в його користування, що може бути здійснено у випадку вступу в гаражний кооператив №5 замість його матері, яка померла. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про кооперацію" вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про кооперацію" членство в кооперативі припиняється у разісмерті члена кооперативу - фізичної особи. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про кооперацію" право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.06.91 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів" судам підвідомчі справи про за позовами спадкоємців членів ГБК про визнання права власності на гараж, про неправильність відмови в прийомі в члени кооперативу, про стягнення вартості спадкової частки в гаражі з спадкоємця, прийнятого до кооперативу, про стягнення з кооперативу паю, а при повній сплаті спадкодавцем пайового внеску - вартості гаражного приміщення, якщо відповідно ніхто із спадкоємців не вступив до кооперативу і не розпорядився гаражем. Отже спадкоємці членів гаражного кооперативу, які вступили до членів кооперативу отримують право на визнання права власності на гараж, а спадкоємці членів кооперативу, які не вступили до гаражного кооперативу отримують право на компенсацію вартості паю. В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.06.91 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів" зазначено, що у спорах між спадкоємцями члена кооперативу про перевагу на вступ до кооперативу і право на гараж належить, зокрема, враховувати хто користувався гаражем або здійснював за ним догляд, якщо він має передбачений статутом кооперативу автотранспортний засіб. Враховуючи зазначене судом встановлено також необґрунтованість позову в частині визнання недійсним розпорядження міського голови та договору купівлі-продажу спірного гаражу. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правових підстав для визнання договору купівлі-продажу гаражу перед судом не доведено. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Проте відповіднодо розпорядження міського голови на час укладення договору дарування відчужувач був власником відчужуваного майна. Доказу того, що позивачка була власником майна на час укладення договору купівлі-продажу гаражу суду не надано. В цій частині позов обґрунтовано тим, що позивачка припускає, що уразі включення гаражу до спадкової маси і прийняття неї та відповідачем спадщини вони були б співвласниками спірного гаражу. Однак відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правового висновку ВСУ у спорі про витребування майна з чужого незаконного володіння від 21 листопада 2012 року в справі № 6-136 цс 12, предметом якої був спір про витребування майна з чужого незаконного володіння правове значення для вирішення спору про витребування майна з володіння добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України) має встановлення судом факту вибуття майна з володіння власника - позивача по справі, поза його волею. Так позвиачка не довела перед судом тієї обставини, що спірний гараж перебував в її володінні і без її волі вибув з нього. Суду не надано жодного доказу того, що позивачка взагалі коли-небудь була власником спірного гаража. Відповідно до рішення ВСУ від 19 січня 2011 р. ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, саме позивач зобов'язаний довести, що він був власником майна, а майно вибуло з його володіння не з його волі. В свою чергу відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже позивачка не була власником спірного гаража, а тому не має права на подання позову про його витребування, оскільки спірний гараж не перебував у власності позивачки, тому він і не вибував із її власності. Так само відповідно до висновку ВСУ від 18 вересня 2013 року в справі № 6-95цс13 право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. 27/12/2011 р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу гаража [NUMBER] в ГБК №5. Власником спірного гаража на час вирішення спору, відповідно до інформації Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації від 04/03/2013 р. є є [PERSON], а тому задоволення будь-яких претензій позивачки щодо зазначеного майна призвело б до порушення права власності [PERSON], що є неприпустими. Так відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Отже ціна продажу майна, зазначена в договорі, посвідченому нотаріусом, яка не може бути нижчою ніж вартість, встановлена законом для потреб оподаткування, є ринковою оцінкою вартості такої речі. Позивач не надав суду достовірних доказів оцінки спірного майна на момент прийняття спадщини. Натомість спір виник між сторонами з того приводу, що відповідач вважав за необхідне сплатити позивачу вартість її частки в спадковому майні із вартості, яку отримано за речі з їх продажу, а позивач вважала за необхідне стягнути з відповідача суму грошових коштів, з оцінки речей в доларах США, з урахуванням курсу іноземної валюти на час, визначений позивачем на власний розсуд і з підстав тлумачення дій відповідача з продажу майна в якості делікту, а не в якості частки від отриманого прибутку. При цьому вартість спірного автомобіля, визначена оцінювачем, протягом розгляду справи, не оспорювалась жодною із сторін. Відповідно до звіту про грошову оцінку земельної ділянки ПП "Західземпроект", яка знаходилась у власності [PERSON], площею 477 кв.м. її вартість становить 37644 гривень. Відповідно до висновку експерта №07/04-14, який попереджений про кримінальну відповідальність і має свідоцтво про проведення даного виду експертиз, кваліфікацію судового експерта з урахуванням того, що експертиза та інші оцінки вартості спірних речей проведено без безпосереднього дослідження спірного майна на основі технічної документації дійсна вартість квартири [ADDRESS] 151842 гривень без ПДВ. Згідно свідоцтва про право на проведення судових будівельно-технічних експертиз визначати ринкову вартість земельних ділянок не входить в компетенцію судового експерта. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11/09/2008 р. земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,0477 га для ведення садівництва в садовому товаристві "За мир" на території Івано-Франківської міської ради було відчужено відповідачем за ціною 12597,57 гривень, які відповідно до п. 4 вказаного договору відповідач [PERSON] отримав повністю від покупця. Відповідно до звіту про оцінку вартості ТЗ, належному [PERSON] оцінювача [PERSON] від 2005 р. вартість спірного автомобіля ВАЗ 2101 становила 3577 гривень. Копії договору купівлі-продажу спірної квартири, зацікавлені в результатах вирішення цього спору сторони суду не надали. Отже перед судом не доведено ціну квартири на момент її продажу. За цих обставин сторони доводили вартість частки на основі змагання документами про оцінку квартири, оформлених порівняльним методом. За таких обставин суду належить надати перевагу документу про оцінку, здійсненого на виконання ухвали суду про проведення експертизи, з урахуванням того, що експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, що є встановленою законом гарантією не порушення прав сторін спору. Відповідно до ст. 1280 ЦК України встановлено альтернативний спосіб захисту майнового права спадкоємця в разі перерозподілу спадщини, що полягає у передачі в натурі речі, яка збереглась, право власності на яку повністю оформлено на відповідного спадкоємця, або сплати грошової компенсації в рахунок такого перерозподілу. В судовому засіданні позивачка та її адвокат підтримали позов за матеріально-правовими вимогами до відповідача, що викладені в позовній заяві, з урахуванням уточнення і доповнення до заяви; представник позивача надала суду пояснення про те, що як і вказано в позові позивач не просить суд визначати їй компенсацію вартості спірного гаража і стягувати її з відповідача, а в цій частині просить вирішити спір щодо визнання права власності на 1/2 частку в гаражі та передачі його позивачці. З урахуванням того, що відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, ст. 20 ЦК України предмет позову визначається самостійно позивачем, тому суду не було передано на вирішення спір за проханням про компенсацію позивачці вартості її частки в гаражі. Отже половина від доходу отриманого [PERSON] внаслідок продажу спірного майна, що входило до складу спадщини, з урахуванням вартості, що вказана в свідоцтвах про право на спадщину, договорах відчуження спірних речей, документах про оцінку та визнаної відповідачем та представником вартості складає 94777,28 гривень. Так в судовому засіданні представник відповідача визнала позов частково, а саме, що визнала, що оцінка спірної земельної ділянки може складати 37744 гривень, але в залальному визнала позов в сумі 90493 гривень, що має правові наслідки для відповідача, оскільки відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнана особою, яка бере участь у справі не підлягає доказуванню. Відповідно до п. 1 ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Спірне спадкове майно не збереглося, позивачка звернулась із позовом про визнання за нею прав власності на 1/2 частки на гараж [NUMBER] в ГБК №5 та передання їй в порядку перерозподілу спадщини у власність гаража [NUMBER]. Відповідно до ст. 1280 ЦК України перерозподіл спадщини може бути здійснений виключно щодо майна, яке збереглося. Відчуження майна спадкоємцями в цьому спорі також включається до обставин не збереження відповідного майна. Отже позивачка має право виключно на заявлення позову щодо сплати їй грошової компенсації спадкоємцями, які прийняли спадщину. Відповідно до п. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. В такому випадку, відповідно до п. 3 ст. 1300 ЦК України в нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину, а не вносить виправлення в попередньо видані свідоцтва, про що просить позивач. Отже у разі прийняття судом рішення про перерозподіл спадщини позивачка була б вправі просити суд про вирішення спору в частині скасування свідоцтва про право на спадщину на ім`я відповідача, а не просити вносити інформацію про себе у видане відповідачу свідоцтво, що є порушенням правил видачі свідоцтв про право на спадщину, передбачених в ст.ст. 67, 68 Закону України "Про нотаріат" та глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Свідоцтво про право на спадщину є правовстановлюючим документом, яким встановлюється право власності особи на майно. Однак спірне майно, що входило до складу спадщини відсутнє у спадкоємців, між якими може бути здійснено перерозподіл спадщини. Так само не можу бути видано свідоцтво про право на спадщину щодо майна, яке відсутнє у спадкоємців, оскільки такі дії створили б підстави для витребування майна у їх власників і володільців, які утримують відповідне майно на належній правовій підставі на даний час, а також без припинення їх прав, визнання недійсними їх правовстановлюючих та правопідтверджуючих документів. Вказані дії означали б порушення права власності добросовісних набувачів. Відповідно до ст. 13 Конституції України та п. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. В даному спорі для позивачки це означає, що намір отримати майно, що входило до спадкової маси зобов`язувало сторін здійснити дії, передбачені законом у строк, визначений законом. Не здійснення обов`язків, передбачених законом для спадкоємця щодо своєчасного подання заяви про прийняття спадщини, надає йому право на компенсацію його частки, але не на витребування майна із законного володіння третіх осіб, яким воно було відчужено належним власником, на момент його відчуження. Так само не прийняття спадщини в порядку і строк, передбачений законом, та не здійснення його реєстрації, передбаченої в ст. ст. 182, 1299 ЦК України не дає підстав для визнання позивачки власником спірного майна, а вказує лише на можливість для неї заявити позов до спадкоємців, які прийняли спадщину про компенсацію її вартості у разі невиплати компенсації спадкоємцями добровільно. В п. 1 ст. 1226 ЦК України вказано, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Так, позивачка пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини. Рішенням Івано-Франківського міського суду їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Протягом часу до вступу рішенням суду в законну силу відповідач [PERSON] отримав правовстановлюючий документ на спадкове майно і вважався власником відповідного майна. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином позивачкою та її адвокатом перед судом не доведено будь-яке обмеження для власника щодо розпорядження майном, яке належало йому на праві власності. Перед судом не доведено обов`язку відповідача не реалізовувати права власника до моменту вирішення припущення позивачки про визнання поважними зазначених нею підстав для встановлення додаткового строку прийняття спадщини. Разом з цим перед судом не доведено тієї обставини, що реалізація відповідачем права на розпорядження майном, що належало до його власності було порушенням прав позивачки. Крім цього перед судом не доведено тієї обставини, що відповідач вчинив порушення прав позивачки і у зв`язку з цим виникло деліктне правовідношення, що передбачає відшкодування шкоди, а не компенсацію вартості частки позивачки в спадщині. Так, відповідно до п. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Будь-якого доказу неправомірності дій [PERSON] позивачка перед судом не довела. Перед судом не доведено обставин того, що відповідач [PERSON] заподіяв позивачці будь-яку шкоду, оскільки на момент відчуження спірних речей він, у порядку встановленому законом, був визнаний власником спірного майна. Так само відповідач не міг передбачити тієї обставини, що позивачка в майбутньому подасть заяву про прийняття спадщини, або того, що рішення апеляційного суду Івано-Франківської області буде скасовано касаційним судом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 06 червня 2012 року за наслідками перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних аналогічній справі про перерозподіл спадщини вказано, що компенсація вартості частки в спадковому майні повинно здійснюватись в судовому порядку, виходячи із ціни продажу спірного майна третій особі. В свою чергу відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (стаття 1272 ЦК), такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. При переході за цих обставин спадкового майна як відумерлої спадщини до територіальної громади такий спадкоємець має право вимагати його передання в натурі, а у разі його продажу має право на грошову компенсацію на підставі статті 1280 ЦК. Відповідно до п. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Тому само позивачкою абсолютно не обґрунтовано її доводи про те, що сума компенсації відчуженого відповідачем майна повинна залежати від курсового коливання валют і саме від коливання курсових різниць долару США. Так сума продажу визначається кон`юнктурою ринку, вартість речі, визначається її індивідуальними ознаками на момент продажу на ринку і на момент наявності на ринку подібних речей. Тому сума компенсації вартості частки підлягає визначенню без урахування курсових коливань валют. 29/01/2015 р. позивачка доповнила позов проханням про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 40000 гривень з тих підстав, що з вини відповідача зазнала моральну шкоду, яка полягала у тому, що не очікувала від близької їй людини, її брата, відчуження отриманого ним у спадщину майна, щодо прийняття якого вона пропустила строк подання заяви про прийняття спадщини, а в наступному їй було встановлено додатковий строк для прийняття такої спадщини. Як встановлено судом несвоєчасне подання заяви про прийняття спадщини було здійснено саме позивачкою. Будь-яких заборон для відповідача щодо відчуження прийнятої ним спадщини не було встановлено. Тому правових підстав компенсації позивачці моральної шкоди щодо відчуження позивачем майна, яке належало йому на праві власності у зв`язку із цим перед судом позивачем не доведено. Відповідно до п. 3 № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Поняття збитків і шкоди визначено в ст.ст. 22, 23 ЦК України. Таких дій відповідач не вчинив. Незаконність дій відповідача не доведено позивачем, не встановлено судом, тому правових підстав компенсації позивачу моральної шкоди перед судом не доведено. Перерозподіл спадщини у разі наявності у спадкоємців спадкового майна або компенсація частки спадкоємцям, які прийняли спадщину після її прийняття іншими спадкоємцями не відноситься до деліктних правовідносин, отже не є відношенням щодо відшкодування шкоди, а є компенсаційним відношенням щодо виплати новому спадкоємцю вартості його частки. Тому до цих відносин не застосовується положення ЦК України про оцінку шкоди на момент звернення до суду, компенсацію моральної шкоди у зв`язку із позбавленням прав щодо майна. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки судові витрати здійснені обома сторонами на їх розсуд щодо ними ж самостійно визначених особливостей реалізації процесуальних прав, а позов задоволено частково, то судові витрати, здійснені сторонами підлягають покладенню на них без компенсації за рахунок протилежної сторони з урахуванням того, що судом задоволено позов частково з урахуванням майнових і немайнових прохань із позову та його доповнень. Правових підстав для компенсації витрат сторін за рахунок протилежної сторони перед судом не доведено. Також позивачем не надано суду документального підтвердження сплати грошових коштів за надання їй послуг правового характеру. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial