Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 70000 (сімдесят тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди та 6000 (шість тисяч) гривень на відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 17 грудня 2017 року органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань стосовно нього [PERSON] , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. 15 січня 2018 року йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та в подальшому обвинувальний акт скеровано до суду. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2018 року його визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю в його діяннях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03 серпня 2018 року залишено без змін. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2019 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2018 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року щодо [PERSON] залишено без зміни, а касаційні скарги потерпілого [PERSON] та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій - без задоволення. Вказує на те, що вказаним кримінальним переслідуванням йому була заподіяна моральна шкода, яка полягала в тому, що він переживав з приводу незаконного обвинувачення, вимушений був на протязі майже року доводити свою невинність, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, відшуковувати на це можливості та час. Вищезазначене потягло у свою чергу для нього негативні наслідки у вигляді вимушених змін у житті, ступені зниження його авторитету, престижу, репутації і зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, які настали для нього в результаті безпідставного кримінального переслідування. Крім того зазначає, що з початком повідомлення його про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, його протиправно було позбавлено права на зберігання мисливської зброї та дозволу на зберігання пристрою вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими кулями. Враховуючи, що чинним законодавством, а саме наказом МВС від 21.08.1998 року за № 622 не передбачено процедури поновлення дії дозволів в результаті постановлення виправдувального вироку суду, які були анульовані, з метою набуття у подальшій перспективі права на зберігання зброї йому необхідно буде повторно отримати дозволи на зберігання зброї та понести ряд матеріальних витрат щодо сплати державного мита, проходження навчання, медичного огляду, повернення належної йому зброї, якої його було безпідставно позбавлено. Вважає, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та в подальшому ухвалення судом виправдувального вироку, він має право на відшкодування майнової та моральної шкоди в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Враховуючи, що він перебував під слідством та судом 10 місяців у період з 15 січня 2018 року по 21 листопада 2018 року, вважає, що мінімальний розмір гарантованої Законом суми завданої йому моральної шкоди становить 37 230 гривень, з розрахунку розміру мінімальної зарплати на час подачі позову та розгляду справи в суді (10 х 3723 грн. = 37 230 грн.) Однак виходячи із усіх наведених ним обставин зазначених у позові, що негативно відобразились на ньому, за довгий час перебування у тяжкій моральній, духовній, психічній обстановці, вважає, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню і буде достатнім становить 70 000 гривень. Крім того вказує на те, що в рамках кримінального провадження № 12017210180000734 між ним та адвокатом Василишином К.В. укладено договір про надання правової допомоги від 06.11.2017 року. В процесі здійснення захисту в суді між адвокатом Василишином К.В. та Дочірнім підприємством «Юрнаукацентр» при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України укладено договір № 126/49 від 03.09.2018 року щодо проведення науково-правової експертизи. Вартість складеного висновку науково-правової експертизи становила 6000 гривень, що підтверджується договором № 126/49, та квитанцією до прибуткового касового ордера. Вважає, що вказана сума матеріального збитку має бути йому відшкодована відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону, згідно якої громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином. Ухвалою судді від 10.10.2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 31.10.2019 року представник відповідача прокуратури Тернопільської області подав суду відзив на позовну заяву в якому вказує на те, що прокуратура Тернопільської області є неналежним відповідачем у справі щодо заявлених позивачем вимог. Крім того, у прохальній частині позову відсутня будь-яка позовна вимога до прокуратури Тернопільської області. Відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Проте, зазначена норма не встановлює імперативного обов`язку держави у проведенні особі виплати моральної шкоди, а лише надає їй право ставити вимогу про відшкодування шкоди у випадку доведення у встановленому законодавством порядку факту її спричинення та обґрунтування розміру такого відшкодування. Вважає, що у позовній заяві [PERSON] та доданих документах не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, не розкрито зміст заподіяної шкоди, не надано жодного доказу на підтвердження про понесені [PERSON] тяжких духовних і психічних страждань, приниження гідності, вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках. Вказані позивачем судові рішення та повідомлення про підозру не можуть слугувати доказами моральних страждань особи. Вважає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями чи рішеннями органу досудового розслідування, прокуратури та понесеними духовними і психічними стражданнями, зниженням престижу та ділової репутації. Крім того вважає, що не підтверджуються жодними доказами посилання позивача на протиправне позбавлення його права на зберігання мисливської зброї. Заявлену позовну вимогу щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі 6000 грн. вважає безпідставною оскільки ні з тексту договору про надання послуг № 126/49 від 03.05.2018, укладеного адвокатом Василишиним К.В. та ДП «Юрнаукацентр», ні з вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.08.2018 та ухвали Тернопільського апеляційного суду від 21.11.2018 у справі № 607/858/18-к не вбачається, що висновок науково-правової експертизи наукового експерта Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М.Корецького НАН України подавався стороною та застосовувався при розгляді кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 20.02.2020 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача [PERSON] , за клопотанням останнього. Третя особа [PERSON] надав суду письмові пояснення щодо позову в якому вказує на те, що спочатку у кримінальному провадженню, що було відкрите стосовно [PERSON] було присвоєно правову кваліфікацію за ч.1 статті 125 «Умисне легке тілесне ушкодження» КК України, що відповідало реальним обставинам даного кримінального провадження, підтвердженим, зокрема, «Висновком експерта №1901» від 18.12.2017р. Однак згодом, абсолютно безпідставно, дане кримінальне провадження було перекваліфіковане за ч.1 статті 126 «Побої і мордування» КК України, якою визначено кримінальну відповідальність за умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. 3 серпня 2018 року, за результатами розгляду обвинувального акту стосовно [PERSON] у кримінальному провадженні №12017210180000734 від 17 грудня 2017 року, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив вирок у справі №607/858/18-к, відповідно до якого [PERSON] виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Вважає, що саме йому невірною правовою кваліфікацією у кримінальному провадженні №12017210180000734 від 17 грудня 2017 дій [PERSON] , а також формальним розглядом судом обвинувального акту, завдано значної моральної шкоди, а не [PERSON] , який завдяки помилці у кваліфікації вчиненого ним злочинного діяння уникнув кримінальної відповідальності. Вимоги позивача про відшкодування понесених ним витрат у кримінальному провадженні №12017210180000734 від 17 грудня 2017 року, на проведення науково- правової експертизи, вважає безпідставними, оскільки висновок даної експертизи офіційно не подавався до матеріалів кримінального провадження, та не був у ньому доказом. Представник позивача [PERSON] адвокат Катрук Є.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить задовольнити позов в повному обсязі з наведених у ньому підстав та мотивів. Представник відповідача прокуратури Тернопільської області Марцун А.А. в судовому засіданні позову не визнала та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю заявлених позовних вимог та повторив свої міркування викладені у наданому ним письмовому поясненні. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився з невідомих на те суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За умовами ч.6. ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В судовому засіданні встановлено та не заперечується учасниками справи, що 15.01.2018 слідчим СВ Тернопільського РВП Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції Ханенко Т.М. було повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КК України (побої і мордування) та 15.01.2018 матеріали кримінального провадження №12017210180000734 направлено до суду з обвинувальним актом. З урахуванням факту повідомлення позивачеві про підозру у кримінальному проваджені №12017210180000734, начальником сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи УПД ГУНП в Тернопільській області підполковником поліції Джинджиристим С.Б. на підставі пунктів 4, 5.1 Інструкції № 622 був винесений висновок про анулювання виданого [PERSON] дозволу на зберігання пристрою вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими кулями від 22.01.2018, який затверджений т.в.о. заступника начальника ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції М.М. Білецьким, яким анульовано дозвіл № [NUMBER] від 19.07.2005, виданого УГБ УМВС України в Тернопільській області на зберігання пристрою вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими кулями "АЕ-790", кал. 9 мм № [NUMBER], вилучено зазначений пристрій вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими кулями та зобов`язано позивача реалізувати даний пристрій в 15-денний термін з моменту ознайомлення з висновком. Водночас, інспектором з контролю за обігом зброї у сфері ДС Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області ст. лейтенантом поліції Ратушним А.П. на підставі пунктів 4, 5.1 Інструкції № 622 та з урахуванням факту повідомлення позивачеві про підозру у кримінальному проваджені №12017210180000734, також був винесений висновок про анулювання виданого [PERSON] дозволу на зберігання мисливської зброї від 06.02.2018, який затверджений начальником Тернопільського РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області підполковником поліції В.І. Волощуком, яким анульовано дозвіл [NUMBER] від 12.07.2005, виданого Тернопільським РВП ТВП ГУНП в Тернопільській області на зберігання мисливської зброї марки ІЖ -27Е, кал. 12 № [NUMBER], вилучено зазначену мисливську зброю та зобов`язано позивача реалізувати зброю в 15-денний термін з моменту ознайомлення з висновком. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.06.2018 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи УПД ГУНП в Тернопільській області про скасування висновків про анулювання дозволів та зобов`язання повернути вилучені мисливську зброю та пристрій вітчизняного виробництва для патронів споряджених гумовими кулями. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2018 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03 серпня 2018 року залишено без змін. Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2019 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 серпня 2018 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року щодо [PERSON] залишено без зміни, а касаційні скарги потерпілого [PERSON] та прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій - без задоволення. З матеріалів справи вбачається, що в рамках кримінального провадження № 12017210180000734 захисником обвинуваченого [PERSON] був адвокат Василишин К.В. В процесі здійснення захисту [PERSON] в суді між адвокатом Василишин К. В. та Дочірнім підприємством «Юрнаукацентр» при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України укладено договір № 126/49 від 03.09.2018 року щодо проведення науково-правової експертизи. На виконання вказаного договору Радою науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України складено Висновок, щодо кримінально-правової кваліфікації інкримінованого [PERSON] обвинувачення за ч.1 ст. 126 КК України. Вартість висновку науково-правової експертизи становила 6000 гривень та була оплачена адвокатом Василишин К.В. згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 21.05.2018 року. Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу про відшкодування майнової шкоди в розмірі 6 000 гривень понесеної ним в ході кримінального провадження № 12017210180000734 на оплату висновку науково-правової експертизи наукового експерта Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М. Корецького НАН України. Однак на думку суду, кошти сплачені адвокатом за проведення науково-правової експертизи у розмірі 6000 грн. відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №11 від 03.05.2018 не підлягають відшкодуванню в розумінні ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виходячи з наступних підстав: З вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.08.2018 року, ухвали Тернопільського апеляційного суду від 21.11.2018 року та постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №607/858/18-к не вбачається, що висновок науково-правової експертизи наукового експерта Ради науково-правових експертиз при Інституті держави та права ім. В.М. Корецького НАН України подавався стороною та застосовувався при розгляді кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України. Крім того суд бере до уваги той факт, що питання, поставлене адвокатом на вирішення науково-правової експертизи, щодо кримінально-правової кваліфікації діяння та правильності її визначення в ході досудового розслідування відноситься до компетенції суду. Враховуючи відсутність доказів подання обвинуваченим чи його захисником висновку науково-правової експертизи та незастосування вказаного висновку експерта в ході судового розгляду у кримінальному провадженні суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу коштів у розмірі 6000 грн. сплачених адвокатом за проведення науково-правової експертизи. Щодо вирішення позовної вимоги про відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд зазначає наступне: Згідно частин 1-3 статті 21 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймає доводи позивача та вважає обґрунтованим та доведеним той факт, що у зв`язку з кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, за яким згодом був постановлений виправдувальний вирок, позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвів до зміни його життєвого укладу та завдав йому значних страждань. На думку суду кримінальним переслідуванням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала в тому, що позивач переживав з приводу незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вимушений був на протязі тривалого часу доводити свою невинність, брати участь у судових засіданнях, докладати додаткових зусиль для організації свого життя, виділення часу на звернення до послуг професійних адвокатів, що суттєво порушило його життєві ритми. Також суд вважає, що будучи обвинуваченим у кримінальному провадженні позивач відчував приниження гідності та ділової репутації, що могло мати вплив на його стосунки між родичами, друзями, знайомими, колегами. Крім того суд бере до уваги той факт, що в ході кримінального переслідування позивача [PERSON] було позбавлено права на зберігання мисливської зброї та дозволу на зберігання пристрою вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими кулями, та законодавством не передбачено процедури поновлення дії вказаних дозволів в результаті постановлення виправдувального вироку суду, а відтак позивачу з метою поновлення права на зберігання зброї необхідно буде докласти зусиль, щоб повторно отримати дозволи на зберігання зброї та понести ряд матеріальних витрат щодо сплати державного мита, проходження навчання, медичного огляду, придбання мисливської зброї, яка була ним реалізована у зв`язку з ануляцією дозволів. Відповідно до частини 2 статті 1 Закону у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення частини другої статті 13 Закону дозволяє зробити висновок, що розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом є гарантованим мінімумом такого відшкодування виходячи лише з тривалості кримінального провадження відносно особи. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні. Судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством і судом з 15.01.2018 року (дата повідомлення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення) по 21.11.2018 року (дата вступу в законну силу виправдувального вироку суду), тобто 10 місяців 7 днів. Враховуючи період перебування [PERSON] під слідством та судом з 15.01.2018 року по 21.11.2018 року, гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди суд розраховує наступним чином: 1) 16 днів січня 2018 року - 4723 грн : 31 день * 16 днів = 2437 грн.; 2) 9 місяців (лютий-жовтень 2018 року) * 4723 грн. = 42507 грн.; 3) за 21 день листопада 2018 року: 4723 грн. : 30 день * 21 днів = 3306 грн.,що сукупно становить 48250 грн. (2437 грн. + 42507 грн. + 3306 грн.) Враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу становить 48250 гривень. Згідно позовної заяви прокуратура Тернопільської області є відповідачем щодо заявлених позивачем вимог, однак у прохальній частині позову відсутня будь-яка позовна вимога до прокуратури Тернопільської області, відтак суд вважає за необхідне зазначити наступне: Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК України чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від вини в порядку, визначеному законом. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Виходячи з наведених положень прокуратура Тернопільської області є неналежним відповідачем у справі щодо заявлених позивачем вимог. Згідно з частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 4 Закону відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету. Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року, № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно підпункту 3 пункту 3 вказаного Положення казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зробила висновок про те, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. В постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про порушення прав позивача, які підлягають захисту шляхом часткового задоволення позову та стягнення з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в сумі 48250 гривень. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial