Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій згідно уточнення позову просить дозволити малолітньому [PERSON] ,[INFO], виїзд за межі території України без згоди батька [PERSON], [INFO], один раз в період з 01.07.2016 року по 01.09.2016 року до Російської Федерації та Республіки Грузії у супроводі матері [PERSON], [INFO]. Дозволити [PERSON], [INFO], без згоди батька дитини [PERSON], [INFO], виготовити проїзний документ для виїзду дитини [PERSON], [INFO], за межі України в період з 01.07.2016 року по 01.09.2016 року до Російської Федерації та Республіки Грузії у супроводі матері [PERSON], [INFO]. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати у розмірі 551,20грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог посилаючись на письмові заперечення які містяться в матеріалах справи позовні вимоги повинні бути сформовані таким чином, щоб право на виїзд було лише до однієї, чітко визначеної країни. Зазначення переліку країн на вибір позивача чинним законодавством заборонено, у зв'язку з цим унеможливлюється надання нотаріальної згоди, яка передбачає наявність конкретної держави прямування та певний встановлений проміжок часу. Встановлений позивачем вищезазначений перелік країн, до яких вона збирається виїхати, може підтверджувати моє припущення про те, що позивач має намір виїхати з дитиною до Грузії через кордон Росії. З боку позивача, було б правильним зазначити в позовних вимогах про надання дозволу на перетинання кордону певної держави для того, щоб дістатися до третьої країни (наприклад, транзитний перетин кордону через Російську Федерацію до Грузії). Як раніше зазначалось, в позивача відсутні обґрунтовані докази про не надання дозволу на виїзд дитини за кордон у визначений позивачем час та країну. Я не заперечує проти надання згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі позивача, але необхідно їй вказати конкретну країну, куди вона хоче виїхати, щоб я міг точно знати де буде перебувати моя дитина, підтвердженням чого є надання згоди на виїзд дитини з позивачем до Туреччини з 01 червня 2016 року по 01 липня 2016 року. Цей встановлений мною проміжок часу можу аргументувати тим, що я хочу відвезти сина на відпочинок або іншим чином провести час з дитиною саме у період літніх канікул, оскільки я маю рівні з позивачем права щодо виховання нашої спільної дитини. Відповідно до ч.1-2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Сімейний кодекс України встановлює рівність прав і обов'язків жінки і чоловіка в сім'ї (ч. 6 ст. 7 СК). Згідно до Закону України від 8 вересня 2005 року "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", який проголошує принцип тендерної рівності, тобто рівний правовий статус жінок і чоловіків та рівні можливості для його реалізації, що дозволяє особам обох статей брати рівну участь у всіх сферах життєдіяльності суспільства. Турбота про дітей, їх виховання покладається на матір і батько в рівній мірі. Мова йде не лише про моральний обов'язок кожного з батьків, але й про нормативно закріплений обов'язок. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про 'її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Надання нотаріальної згоди проводиться саме з зазначенням конкретної держави прямування, а не на певний перелік країн, та часового проміжку перебування дитини в цій державі. Отже, можна зробити висновок, що зменшення позовних вимог позивача не було їх уточненням. Позивач встановила певний проміжок, але не надала інформації про те, в яку саме країну вона має намір вивезти дитину( перелік країн не допускається), що є порушенням вимог ст. ст. 153, 157 СК України та Фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. З 4.2 ст.153 Сімейного кодексу виходить, що право батьків та дитини на спілкування може ускладнюватись розривом сімейних зв'язків через розірвання шлюбу, визнання його недійсним. Однак цей факт не впливає на права дитини. Право батьків і дітей на спілкування закріплено також в ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, згідно якої держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно п. 1 ч. 4 Правила перетинання державного кордону громадянами України затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідно часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено одноразове вивезення за кордон дитини із зазначенням точної країни перебування одного з батьків разом із дитиною. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного із батьків, тому слід дотримуватись існуючого в законодавстві порядку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Враховуючи все вищевикладене, вважаю, що позовні вимоги не ґрунтуються на чинному законодавстві, оскільки у позові не визначено доцільність виїзду дитини до іншої країни та не вказана країна виїзду. Представник третьої особи служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу у його відсутність та винести рішення на розсуд суду. Суд, вивчивши надані докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З відповідачем по даній справі позивач перебуває в шлюбі, зареєстрованому 23 серпня 2006 року в Козачолопанській селищної ради Дергачівського району Харківської області. Актовий запис №20. Від спільного подружнього життя маємо неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01.03.2016 року шлюб з відповідачем розірвано. Син проживає з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. З часу народження так і до теперішнього часу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Тривалий час ні позивач, а ні її син з відповідачем не спілкуються, ніяких відносин з ним не підтримують, стосунків не мають. Позивач самосійно створює позитивний рівень життя сина, самостійно опікується його матеріальним станом та духовним розвитком. Оскільки точно визначити до якої країни плануються виїзди не має можливості, що пов'язано з вартістю та умовами туру, тому вимушена вказувати всі з можливих країн, в одну з яких планується виїзд. Позивач має намір виїхати з дитиною на відпочинок до однієї з країн: Росії, Грузії або Туреччини, влітку 2016 року для оздоровлення. Відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, морального та духовного розвитку. Відповідач категорично не йде з позивачем на контакт та відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд сина на відпочинок та оздоровлення до Росії чи Грузії у передбачений законодавством України порядок. Якщо дитина не досягла шістнадцятирічного віку, то право на виїзд за межі України вона має лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними та які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Мета тимчасових поїздок за кордон малолітнього [PERSON] в супроводі його матері - туризм, оздоровлення, лікування, відпочинок та розвиток. Суд вважає, що поїздки дитини за кордон на оздоровлення та з туристичною метою сприятимуть зміцненню його здоров'я, а також духовному та моральному розвитку. Батьківські права, відповідно до ч.ч.2, 1 ст.155 СК України, не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Outcome: approved