Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд визнати квартиру № 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Рибалка, буд. 30, спільною сумісною власністю подружжя та здійснити поділ даної квартири шляхом визначення розміру ідеальних часток співвласників та визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири. Позовна заява мотивована тим, що 23.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 30.05.2017 року [PERSON] на підставі договору дарування набув у приватну власність квартиру № 4, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Рибалко, буд. 30, яка складається з однієї кімнати, житловою площею 17,5 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м., яку оцінено згідно договору дарування в 260000,00 грн. Квартира, набута у власність відповідачем перебувала у занедбаному, непридатному для проживання стані, були відсутні санвузол, кухня, меблі, підлогове покриття, оголена електропроводка, що унеможливлювало проживання у квартирі. Позивач зазначає, що вони з відповідачем спільних коштів на поліпшення умов проживання в квартирі не мали. Позивач за допомогою своєї матері, яка придбала та подарувала позивачу будівельні матеріали на суму 107849,24 грн., оплатила ремонтно-будівельні роботи на суму 57720,00 грн., а також придбала побутову техніку та меблі, суттєво поліпшила стан вищевказаної квартири. Так, на момент набуття, а саме на 30.05.2017 року вартість спірної квартири було оцінено в 260000,00 грн., після здійснення ремонтно-будівельних робіт вартість квартири зросла до 550400,00 грн., тобто на 290400,00 грн. У зв'язку із тим, що позивач істотно збільшила вартість належної відповідачу квартири, вона просить суд визнати її об'єктом спільної сумісної власності подружжя, здійснити поділ даної квартири шляхом визначення розміру ідеальних часток співвласників та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Ухвалою суду від 10.10.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків. 23.10.2018 року до суду надійшла заява про усунення недоліків в позовній заяві з доданими документами. Ухвалою суду від 25.10.2018 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в підготовче судове засідання. 07.12.2018 року до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погодився з позовом в повному обсязі та вказав, що 23.05.2017 року зареєстрував з [PERSON] шлюб. 30.05.2017 року бабуся відповідача [PERSON] подарувала йому квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування. 28.07.2017 року у сторін народився син [PERSON], після народження дитини [PERSON] та спільна дитина сторін були зареєстровані в подарованій відповідачу квартирі. Відповідач вказав, що вони з позивачкою та їх спільною дитиною проживали в спірній квартирі, проте комунальні послуги за користування спірною квартирою сплачують його батьки, що підтверджується відповідними квитанціями, доданими до відзиву. Також, відповідач не заперечував, що в спірній квартирі був проведений косметичний ремонт, проте вказав, що частину будівельних робіт було виконано ним особисто, а частину робіт, таких як: заміна труб в ванній кімнаті, на кухні, заміна дверей та вікон виконували спеціалісти. Також, відповідач вказав, що не бачив, щоб мати позивачки [PERSON] надавала грошові кошти на ремонт, більшість квитанцій, наданих в обґрунтування позову не містить дат покупки та прізвищ осіб які їх робили, а також вони датовані датами, коли спірна квартира ще не належала відповідачу. Відповідач вказує, що на разі в спірній квартирі мешкає позивачка з їх спільною дитиною, яку він не вигоняє, сплачує аліменти на дитину та дружину, його батьки сплачують комунальній послуги. Позовні вимоги [PERSON] є надуманими, безпідставними та не підтверджені належними доказами, у зв'язку із чим відповідач просить суд відмовити в їх задоволенні. 14.12.2018 року від представника позивача до матеріалів справи надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він просив суд не приймати вказаний відзив до уваги, оскільки він не містить будь-яких доказів участі відповідача в ремонті спірної квартири, доводи викладені в позовній заяві відповідачем у відзиві також не спростовано. Ухвалою суду від 14.12.2018 року задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання свідків, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 05.02.2019 року до матеріалів справи надійшли пояснення відповідача по справі, в яких він вказав на безпідставність позовних вимог та просив суд відмовити в позові. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, допитавши свідків, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судовим розглядом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. 23.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Коротичанської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 5 /а.с. 11/. 30.05.2017 року, після укладення між сторонами шлюбу, відповідач [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий № 661, набув у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з однією кімнати, житловою площею 17,5 кв.м., загальною площею 30,5 кв.м., вартість на момент придбання 260000,00 грн. /а.с. 16-18/. Відповідно до ст.\~60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст.\~61\~вказаного Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є у тому числі: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] набута відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування та відповідно до ст. 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] [PERSON] вказує, що за час спільного проживання нею, за кошти надані її матір'ю [PERSON], здійснено суттєве поліпшення квартири [ADDRESS], яка на момент отримання її [PERSON] була в занедбаному, не придатному для проживання стані, у зв'язку із чим просить суд визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частини спірної квартири. Відповідно до частини першої статті 62\~СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62\~СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57\~цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62\~цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62\~СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Виходячи з положень ст.\~62\~СК України доведенню з боку позивача підлягає той факт, що спірне майно істотно збільшилося у своїй вартості саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або власне її особистих затрат. У пункті 23 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ майна\~подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Так, як вбачається із Договору дарування квартири від 30.05.2017 року, на час отримання [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] , її вартість складала 260000,00 грн. Зі звіту про оцінку квартири [ADDRESS], складеного ТОВ "Нерухомість" 01.10.2018 року на замовлення [PERSON], вартість спірної квартири складає 550400,00 грн. Тобто, за період з 30.05.2017 року по 01.10.2018 року збільшилась цінність спірної квартири [ADDRESS]. Позивач вказує, що для ремонтних робіт в квартирі її матір'ю [PERSON] було придбано будівельні матеріали, яки вона їй дарувала, на загальну суму 107849,24 грн. Також, позивачем зазначено, що [PERSON] оплатила працю спеціалістів з ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 57720,00 грн. Загальна сума, витрачена на ремонтно-будівельні роботи позивачем та її матір'ю в квартирі [ADDRESS] склала 165569,00 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивачки [PERSON], пояснила суду, що наданих до матеріалів справи чеків вбачається, що будівельні матеріали почали придбаватись раніше ніж відповідач набув у власність спірну квартиру [ADDRESS] у зв'язку із тим що [PERSON] була вагітна та сторони знали, що відповідач отримає у власність спірну квартиру. Спірна квартира була в жахливому, занедбаному стані. З моменту набуття права власності відповідач не планував робити в квартирі ремонт, після того як ремонтні роботи розпочались, відповідач участі в них не приймав не фізично, ні фінансово, ремонт в спірній квартирі, був зроблений повністю за рахунок свідка, за її кошти покупались будівельні матеріали, а також сплачувались кошти робітникам, що підтверджується долученими до матеріалів справи чеками. Загальна сума витрачена на ремонтно-будівельні роботи склала близько 180000,00 грн. Свідок вказала, що під час ремонту спірної квартири був зроблений капітальний ремонт із заміною вікон, проводки, покриття полу, коштів на ремонт не вистачало, свідком брався споживчий кредит для закінчення ремонту. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який робив ремонт у спірній квартирі, пояснив суду, що квартира до ремонту була в занедбаному стані, в ній була відсутня ванна кімната, поли, все занедбане, старі вікна. Організатором та замовником ремонту була матір позивачки [PERSON] - [PERSON] За ремонт розраховувалась [PERSON], частину грошових коштів надавала свідку особисто, для того, щоб він розраховувався з робітниками, частину віддавала робітникам сама, відповідача по справі [PERSON] за весь час проведення ремонту, який тривав 2 місяці, свідок не бачив. Суму витрачену на ремонтно-будівельні роботи свідок точно не пам'ятає, оскільки не вів обліку витрат, але витрачена сума була значною, оскільки ремонт потрібно було зробити в стислий термін. Робота проводилась поетапно та грошові кошти також надавались поетапно, скільки разів свідок точно не пам'ятає, свідок зазначив, що сума витрачена на оплату праці робітників які робили ремонт,склала близько 100000,00 грн. Необхідно зауважити, якщо спір стосується житлового будинку чи квартири, то до уваги беруться такі обставини, як капітальний ремонт, перевлаштування будинку чи квартири, розбір старого та будівництво на його місці нового будинку тощо. Якщо ж у процесі сімейного життя подружжя здійснювало лише поточний ремонт житлового будинку, квартири або іншого майна, то це не дає підстав для визнання майна спільним. У цьому випадку один з подружжя може вимагати лише відшкодування зроблених ним витрат. Таким чином, вбачається, що проведений ремонт не є капітальним ремонтом, а є поточним ремонтом, що не може свідчити про істотне збільшення вартості квартири [ADDRESS]. Крім того, з досліджених накладних та квитанції, про придбання будівельних матеріалів, які долучені до матеріалів справи, вбачається, що більшість з них не містять конкретних реквізитів хто придбав чи оплатив будівельні матеріали, а також інформації, що будівельні матеріали придбавались для ремонту саме спірної квартири, деякі з них датовані датою, коли спірна квартира ще не належала відповідачу. Надані до матеріалів справи видаткові накладні від 02.05.2017 року та від 07.07.2017 року на доставку будівельних матеріалів за адресою місцезнаходження спірної квартири: м. Харків, вул. Рибалко, 30, /а.с. 45,47/, також не містять будь-яких реквізитів на підтвердження того хто придбав та оплатив будівельні матеріали. Надані до матеріалів справи копій сторінок зошиту /а.с. 64-68/ на підтвердження витрат на оплату праці робітників з ремонтно-будівельні роботи, не містять в собі інформації, що роботи проводилась за адресою - квартира [ADDRESS], а також інформації щодо того між ким проводились розрахунки. Договір про отримання споживчого кредиту, укладений 12.06.2017 року між ПАТ "ОТП Банк" та [PERSON], на який посилається позивач та свідок в своїх поясненнях, також не містить в собі інформації, що грошові кошти брались для проведення ремонтно-будівельних робіт саме в спірній квартирі. Таким чином, в матеріалах справи відсутні безперечні пояснення та письмові докази на підтвердження витраченої позивачем та її матір'ю суми на здійснення ремонтно-будівельних робіт. Крім того, суд приймає до уваги, що [PERSON] на час проведення ремонтно-будівельних робіт в спірній квартирі, була вагітна, не працювала, тобто не мала власних коштів на проведення ремонтно-будівельних робіт в квартирі. Також, з матеріалів справи вбачається, що сплату житлово-комунальних послуг в спірній квартирі [ADDRESS] здійснюють батьки відповідача, що підтверджується наданими до справи квитанціями, що також свідчить /а.с. 154-160/. Так, згідно ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Згідно ст.\~81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, враховуючи, що позивачем та її представником не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира істотно збільшилась у вартості за рахунок особистих грошових коштів та трудових затрат саме позивача, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, у зв'язку із чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed