Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. 18 листопада 2014 року в місті Сідалія, штат Міссурі, США помер [PERSON] Онуфрієвич. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом вчиненим за життя 24.06.1991 року, відповідно до якого останній заповів [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. Набережній 4. Заповіт спадкодавцем не змінювався та не скасовувався. Представник позивача у позові зазначає, що будучи єдиним спадкоємцем майна померлого, звернувся до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою відповідного змісту про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою нотаріуса від 25.09.2015 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його імя свідоцтва. Відмова була мотивована тим, що обєкт нерухомості, який увійшов до складу спадкового майна за заповітом, належить до суспільної групи колгоспний двір, тобто є спільною сумісною власністю його членів та головою якого зазначено [PERSON], однак визначити яка частка належала останньому неможливо. Ураховуючи наведене, представник позивача просив суд визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. Набережній 4, оскільки вважає, що таке його право не визнається та оспорюється, відтак потребує захисту судом. В судове засідання представник позивача не зявився, в заяві, яку адресував суду зазначив, що позовні вимоги в заявленому обсязі підтримує, просить задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач сільський голова Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, в судове засідання не зявився, однак надав суду заяву, в якій вказав на визнання позовних вимог, не заперечував щодо задоволення позову, розгляд справи просив проводити за відсутності представника сільської ради. Прийнявши до уваги, що сторони скористались наданим їм правом, що врегульоване ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності сторін, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Що відповідає положенням ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про таке. Як убачається із нотаріально посвідченого перекладу Свідоцтва про смерть вчиненого 04.07.2015 року державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1-2285, було засвідчено переклад оригіналу документа перекладачем [PERSON] Згідно вказаного документа судом встановлено, що 18 листопада 2-014 року в місті Седалія, штат Міссурі, округ Петтіс, помер [PERSON], який був похований за місцем смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Прийнявши до уваги те, що спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, відтак до застосування до даних правовідносин підлягають правила ЦК України. Так, ст.ст.1216-1221 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно абзацу третього пункту 3 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 р. N 7 "якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця". Як убачається із довідки виданої виконавчим комітетом Вахнівської сільської ради [PERSON] був зареєстрований та проживав в [INFO]. На виконання розяснень наведених у п.24 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 р. N 7 судом було витребувано матеріали спадкової справи до майна померлого [PERSON], згідно яких встановлено, що спадщина після смерті спадкодавця відкрилась за заповітом вчиненим за життя спадкодавця 24.06.1991 року, відповідно до якого належний йому на праві особистої власності житловий будинок, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району він заповів [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем Вахнівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №19. Станом на 03.07.2015 року згаданий заповіт спадкодавцем не змінювався та не скасовувався, на що вказує проставлена на ньому відмітка секретарем сільської ради. Згідно матеріалів Спадкової справи, своїм правом на спадкування скористався позивач [PERSON] подавши нотаріусу заяву відповідного змісту. Інші спадкоємці діти спадкодавця: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не використали надане їм законом право на прийняття спадщини, та не є особами, що входять до переліку визначеному ст.1241 ЦК України, тобто ті які мають обовязкову частку у спадщині. В силу ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Отож наведене свідчить, що позивач є єдиним спадкоємцем майна, що визначено у заповіті. Однак як слідує із постанови від 25.09.2015 року, приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району по вул.. Набережній 48, після смерті [PERSON], так як представником спадкоємця нотаріусу було надано правовстановлюючий документ на обєкт нерухомості, відповідно до якого останній належить до суспільної групи колгоспний двір, головою якого значиться [PERSON], а оскільки колгоспний двір є спільною сумісною власністю його членів та не можливо визначити, яка частка належала померлому. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №109 виданого 28.03.1989 року виконкомом Вахнівської сільської ради народних депутатів, головою колгоспного двору, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. Набережна №48 значиться [PERSON] Онуфрієвич. Право власності на житловий будинок зареєстроване в установленому законом порядку на час його реєстрації. Відповідно до довідок виданих органом місцевого самоврядування від 30.09.2015 року №1300 та від 12.11.2015 року №1434, судом також встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року по даних погосподарських книг по Вахнівській сільській раді, особовий рахунок №760, житловий будинок №50 по вул.. Набережній в с. Вахнівка Липовецького району Вінницької області, членом колгоспного двору та його головою був лише [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вахнівської сільської ради від 25.09.2015 року «Про впорядкування нумерації житлових будинків», житловий будинок №48 по вул.. Набережній присвоєно новий №50, власник [PERSON] Наведене свідчить, що [PERSON] був єдиним членом колгоспного двору, який помер, а відтак спадщина відкрилась на житловий будинок лише для його спадкоємців. Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК України, необхідно щоб спадкоємець прийняв спадщину у шестимісячний строк. За правилами ст.1268 ч.5 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що представником позивача доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна, та яке прийняв позивач. Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1241, 1268 -1270 ЦК України,

Outcome: approved