Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

27.10.2017 року представник позивача ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.11.2005 року в сумі 30586,69грн. та судових витрат - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1600грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідач добровільно не виконує зобов'язань за вказаним кредитним договором, надавши відповідні докази, а також докази оплачених судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, застосувавши до вимог позивача строк позовної давності. Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 11.11.2005 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 5000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. На твердження позивача, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконував ніяким чином. Представник позивача стверджує, що відповідач не виконує своїх зобов'язань за договором зі своєчасного повернення коштів, внаслідок чого в нього станом на 30.09.2017 року виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 30586,69грн., з яких: 5203,47грн. - заборгованість за кредитом; 21300,52грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 21300,52 грн. - заборгованість за пенею та комісією,а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг:500грн. - штраф (фіксована частина); 1432.70 грн. - штраф (процентна складова), відповідно до умов договору, надавши суду докази на підтвердження своїх доводів. Позивач вказує у позовній заяві, що «Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір.». Між тим, на час виникнення правовідносин у 2005 році, діяла Постанова Правління НБУ №137 «Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням» від 19.04.2005 року, п.2.5 ч.ІІ якої, про існування такого виду доведення інформації як розміщення ії на сайті емітента в інтернет-мережі - не передбачалось. Таку можливість доведення інформації до споживача, запроваджено було лише в Постанові Правління НБУ №223 від 30.04.2010р. «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» п.2.6., яка набула чинності після ії втрати Постановою НБУ №137. Таким чином позивач підтвердив неознайомлення позичальника з Умовами та правилами надання банківських послуг та іншими складовими Договору, зазначивши в позовній заяві неіснуючий на той час спосіб доведення інформації до споживача. Крім цього, позивачем не підтверджено факту відкриття рахунку, з чого не вбачається можливим встановити взаємозв'язок між позичальником та відомостями, якими позивач намагається обґрунтувати позовні вимоги. Між тим, відсутність зокрема, доказів про відкриття рахунку, стало підставою відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», під час розгляду ВССУ справи №6-32662ск15 (Ухвала від 23.12.2015р.). " Також в матеріалах справи відсутня Пам'ятка клієнта, яка є складовою та невід'ємною частиною договору. Відсутність зазначеного документу потягло відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», під час розгляду ВСУ справи № 6-1295цс15 (Постанова від 07.10.2015р.). Крім зазначеного, відповідачем, станом на 15.01.2008 року, кредит погашено в повному обсязі, що підтверджується наданими нею квітанціями, які є первинними документами. До того ж, на дату звернення позивачем з позовом до суду сплинув строк дії картки більш, як понад три роки, й надалі відповідачем нова картка не отримувалась. Як зазначено п.9.12. Умов користування карткою, Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Відповідно до пп.3.1.1, 5.4 розд.ІІ документу, строк дії картки вказано на лицевій стороні (місяць і рік), і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення відсотків за кредитом визначено щомісячними платіжами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH). При цьому, згідно правового висновку, викладеного ВСУ у Постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 127цс14, «… перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК). Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і Особою 7, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений у 2 роки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.». Виходячи з наведених обставин, звернення позивача до суду у 2017 році, відбулось поза межами строку позовної давності. Проте, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, 09 червня 2011 року, по карті, строк дії якої припинився у 2008 році шляхом виконання позичальником забов'язань в повному обсязі, з невідомої причини вказано початок (?!) руху коштів зі встановленого ліміту у розмірі - 992,8 гривень - яким відповідач не користувалась(!), оскільки нову картку не отримувала. Крім того, як вбачається з розрахунку, сума заборгованості попри відсутність надходжень на погашення (стовпчик 1), зменшується. Надалі, попри відсутність погашень протягом року, з 15.11.2012 року, зазначено суму кредитного ліміту в розмірі 3442грн., яка збільшується незважаючи на відсутність даних про користування та надходжень на погашення кредиту. Необхідність підтвердження наведених вище обставин, зокрема, дослідження первинних документів на підтвердження видачи банком та отримання позичальником зазначеної в позові суми, а також погашення кредиту після 2008 року саме відповідачем, обумовлює необхідність у витребуванні та дослідженні у судовому засіданні оригіналу кредитної справи адже, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Банківські первинні документи залежно від виду операції та типу контрагентів поділяють на касові та меморіальні. Перші (прибуткові та видаткові) підтверджують здійснення операцій із готівкою, а другі використовують для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів із рахунків та внутрішньобанківських операцій (п.п. 4.5, 4.6 Постанови Правління НБУ від 18.06.03р. № 254 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України»). До них належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ). Пунктом 5.5. зазначеної Постанови зокрема встановлено вимоги щодо такого первинного документу - як витяг з особового рахунку. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов'язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Також, необхідне звернути увагу на те, що зміст кредитної справи має відповідати вимогам Постанови правління НБУ №23 від 25.01.2012р. «Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями». При цьому, витребування і, відповідно, надання доказів, кореспондується з правом їх витребування і обов'язком надання, як забезпечення прав сторін на реалізацію принципу змагальності сторін, передбаченого ст.12,18 ЦПК України і обов'язком доказування належними доказами в розумінні ст.81 ЦПК України. Додатково слід зазначити, що позивачем подано заяву про розгляд справи за його відсутності, що підтверджує надання позивачем доказів в повному обсязі та висловлення довіри до суду, що є складовою процесу та формою реалізації стороною процесуальних прав. Апеляційним судом м. Київ (справа №755/10267/16-ц, рішення набуло законної сили 22.03.2017р., з посиланням на правові висновки Верховного суду України) зазначено наступне: «Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач [PERSON] був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Крім того, долучені до матеріалів справи Умови надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження. На час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем не було надано суду доказів відкриття на ім'я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Наданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 24 червня 2011 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій». В ході розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що Банк, окрім викладеного, також посилається в якості обгрунтовань своєї позиції, на зазначені в Анкеті-заявівідомості про те що, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтвержується підписом у заяві. Таке ствердження з боку представника банку суперечить прінципам свободи договору та вимогам законодавства щодо обов'язкового у даних правовідносинах укладання договору у пісьмової формі (ст.ст.207, 1055 ЦК України) оскільки, Договір та Умови користування не є тотожними поняттями. Проте, позивач у позовній заяві, видає Умови користування за Договір. Обов'язкова наявність підписаного сторонами Договору, та статус як документа "Умови надання банківських послуг" і "Пам'ятка клієнта", як невід'ємної частини Договору, підтверджується п.п.3.1.-3.3. "Умов та правил надання банківських послуг". Проте, у супереч зазначеним пунктам Умов, позивачем не надано рішення банку щодо погодження з надання кредитних коштів. Надані позивачем в якості доказу виникнення правовідносин Умови, не можуть сприйматись в якості Договору, оскільки, містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами зокрема, банківського вкладу (п.3.13.), отже, за умови відсутності підпису позичальника - вони не є належним доказом та не мають вказівок, про забов'язання конкретного клієнта. Тобто, у даному випадку, відсутня сукупність документів, визначена кредитором, що складають Договір а саме: Заява-анкета, Умови надання банківських послуг, Таріфи, та Пам'ятка клієнта, які, як невід'ємні частини ДОГОВОРУ, мають бути підписані позичальником, тому вбачається порушення приписи чинного законодавства щодо дотримання письмової форми договору. Відсутність підписаної позичальником Пам'ятки, обумовило відмову у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» при розгляді ВССУ справи за № 6-32662ск15. Так, в Ухвалі від 23 грудня 2015 року ВССУ зазначено наступне: «Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У анкеті-заяві відсутні дані, що позичальник отримав Пам'ятку клієнта, що містить основні умови обслуговування та кредитування, а також Тарифи і поставив свій підпис. В матеріалах справи відсутня Пам'ятка клієнта, докази на підтвердження того, що підписуючи заяву-анкету відповідач мав на увазі саме Умови і правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року та тарифи, на які посилається позивач та вони були надані відповідачу.». В наданих, у даному випадку, позивачем "Умовах" надання банківських послуг зокрема, відсутні відомості про дату та документ (наказ, тощо), яким їх затверджено. Як зазначається в Правовому висновку ВСУ від 28.11.2016 року, що був викладений у справі № 300/450/16-ц, «Згідно з наданою суду банківською випискою, операції за карткою № [NUMBER] розпочалися 14 грудня 2012 року. Під час перегляду справи в апеляційному порядку позивачем надано суду довідку щодо кредитних карток із зазначенням кредитного договору, за яким були надані кредитні картки, як такий, що був укладений 14 грудня 2012 року. Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд правильно виходив із того, що у справі відсутній кредитний договір від 17 серпня 2012 року б/н, оскільки наявні документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір, а також відсутні відомості, які б вказували на видачу позичальнику платіжної картки №***, використанням якої обґрунтовано позов, саме на підставі кредитного договору від 17 серпня 2012 року б/н. Крім того, у справі відсутній і кредитний договір від 14 грудня 2012 б/н, на який посилається позивач у вищевказаній довідці та укладанням якого обґрунтовує видачу позичальнику двох платіжних карток. У зв'язку з цим апеляційний суд обґрунтовано вважав неможливим встановити істотні умови кредитного договору, що стосуються процентної ставки, комісій, відповідальності за порушення грошових зобов'язань, які впливають на сукупну вартість кредиту. За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог». З викладеного вбачається, що доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є безумовним обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її наявність та розмір, а також навність всіх предбачених Договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог. Крім того, відповідач з 1994 року є військовослужбовцем, що підтверджується відповідними записами та відмітками у військовому квітку, і ці відомості позивач мав в своєму розпорядженні, вступаючи з відповідачем у кредитні взаємовідносини, що мало б значення в разі задоволення цих позовних вимог при перевірці судом нарахування позивачем "штрафів та пені", що позивачем не враховано у позовних вимогах. Відповідно п.15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов'язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Зазначену норму застосовано у Постанові ВС-КЦС від 30 травня 2018 року (справа №521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18). Отже, з огляду на вищезазначене, існують всі підстави для відмови у позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, і насамперед, з підстав припинення кредитних правовідносин між позивачем і відповідачем шляхом повного повернення боргу, що підтверджується наданими відповідачем квитанціями, суми яких навіть співпадають з сумами, вказаними позивачем у "розрахунку" заборгованості, а також, з огляду на те, що сума заборгованості, зазначена позивачем в цьому ж "розрахунку" - позивачем не підтверджена належними доказами. Щодо врахування Правових позицій ВСУ: Чинний на сьогодні ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах новоствореного Верховного Суду. Щодо врахування судами висновків, зроблених Верховним Судом України, який діяв до 15.12.2017р. - чинним законодавством не забороняється. У розділі XIII «Перехідні положення» ЦПК України, жодної норми, в якій би прямо було зазначено про обов'язковість чи про врахування судами висновків, зроблених Верховним Судом України, також немає. Проте, в підпункті 7 пункту 1 розділі XIII «Перехідні положення» ЦПК України зазначено, що суд який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України. Якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії суддів або палаті (об'єднаній палаті) для розгляду, про що постановлюється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії суддів (палати, об'єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Майже такий самий порядок дій суду касаційної інстанції, який розглядає справу і який вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду (ст. 403 ЦПК України). Таким чином, фактично, висновки Верховного Суду України мають враховуватись судами так само як і висновки Верховного Суду, оскільки в разі, якщо суд у своєму рішенні застосує норму іншим чином, ніж передбачено висновком Верховного Суду України і справа дійде до суду касаційної інстанції, а Верховний Суд, виходячи з положення підпункту 7 пункту 1 розділі XIII «Перехідні положення» ЦПК України, не буде вважати за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Верховного Суду України, і не вирішить питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, - таке рішення залишиться Верховним Судом без зміни. Щодо питання представництва: Частиною 1 ст.60 ЦПК України, зазначено, що Представником у суді може бути адвокат або законний представник. При цьому, ч.2 ст.60 ЦПК України, зазначено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Представник відповідача не є особою, визначеною ст.61 ЦПК України, та з огляду на те, що даний спір за визначенням ч.6 ст.19 ЦПК України, за змістом позовних вимог, є малозначним, обмеження щодо представництва виключно адвокатом в даному випадку не застосовуються. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності (30.09.2016) Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено також спеціальна позовна давність в один рік і застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч.4ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Оскільки під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо тіла кредиту, а також - щодо пені та штрафу, що вбачається з вищевикладеного, а позивачем не доведено переривання строків давності, тому суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо стягнення заборгованості з відповідача у строк, більш, ніж у передбачений ст.257 ЦК України строк, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв'язку зі сплином строку позовної давності.

Outcome: dismissed