Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 052-2008-2760, та договір іпотеки укладений 18.09.2008 року між ним та ПАТ "Універсал Банк" посилаючись на те, що відповідачем при укладенні кредитного договору не була надана в належній та зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі договір і гафік платежів не містять детального розпису загальної вартості кредиту для нього, як споживача послуг банку, пунктами договору встановлені жорсткі обов"язки боржника щодо дотримання строків розрахунків і детально розписано види відповідальності за їх порушення, тоді як обов"язки банку та порядок його відповідальності викладено у вигляді загальних бланкетних положень, які лише відсилають до застосування чинного законожавства України. Також, він не був попереджений про відсутність в кредитному договорі умов, які є обов'язковими для договорів даного виду згідно законодавства, про наявність в договорі умов, які, в порушення законодавства про захист прав споживачів є незаконними та несправедливими, обмежують його в правах та створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін на користь відповідача. Таким чином вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки він був укладений всупереч вимогам законодавства, а саме, в порушення вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу по умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168. Позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відсутність підстав передбачених чинним законодавством України, для визнання кредитного договору недійсним. Також представник відповідача зазначив, що підписавши кредитний договір, позивач підтвердив своє волевиявлення на укладання договору та засвідчив своє ознайомлення з усіма його умовами. Крім того, згідно п. 9.5 кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив отримання «Графіку повернення Кредиту і сплати процентів та розрахунок сукупної вартості супутніх послуг». При цьому, перед підписанням кредитного договору, на виконання вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивача під підпис було ознайомлено з «Інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту». Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та позивачем було укладено кредитний договір № 052-2008-2760, відповідно до умов якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 22702,00 доларів США, строком до 10.09.2033 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 8,5 % річних за користування кредитом у період з 18.09.2008 року по 10.09.2013 року, та 15,45 % річних у період з 11.09.2013 року по 10.09.2033 року в порядку та на умовах визначених кредитним договором. В забезпечення данного зобов"язання між сторонами 18.09.2008 року було укладено договір іпотеки квартири, розташованної за адресою м. Бердичів, вул. Мучна 52 а, кв. 94. Згідно з п. 1.1.1. кредитного договору за користування кредитними коштами понад строк або терміни погашення встановлені кредитним договором, встановлюється процентна ставка в розмірі 25,5 % річних у період з 18.09.2008 року по 10.09.2013 року та 37,35 % річних у період з 1.09.2013 року по 10.09.2033 року. Також сторони погодили,що у випадку звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки: 14,95 % річних та підвищена процентна ставка в розмірі 44,85 % річних. Як вбачається з матеріалів справи, після звільнення позивача з роботи згідно наказу № 656-к від 17.03.2009 року, до кредитного договору вносилися зміни шляхом укладення з позивачем на підставі вільного волевиявлення додаткових угод від 10.09.2009 року, від 25.09.2009 року, від 10.06.2011 року, від 29.06.2011 року, від 04.07.2012 року, від 14.03.2014 року, та від 12.11.2014 року. Так, частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Згідно частини 1 ст.617 ЦК України, особа яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими. Отже, за змістом ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору підлягає застосуванню спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодуваннязавданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Як убачається з кредитного договору з подальшими змінами та доповненнями, розмір процентної ставки, порядок нарахування відсотків, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність були передбачені у додатку № 1 до кредитного договору під назвою " перелік та вартість супутних послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов"язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, та додатку № 2 під назвою " графік платежів ". Згідно п. 9.5 оспорюванного кредитного договору позичальник-позивач по справі підтвердив, що до укладення ним кредитного договору, його було під підпис ознайомлено з «Інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту» та отримано «Графік повернення Кредиту і сплати процентів та розрахунок сукупної вартості супутних послуг». Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об»єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що договір який оспорюється був укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені між сторонами. При цьому, у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в своєму позові, як на підстави для його задоволення, і таких доказів не добуто в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору позивачу були відомі усі викладені в ньому умови та не існувало будь-яких підстав, які б примушували позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, а тому враховуючи викладене, суд не знаходить законних підстав для визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів № 052-2008-2760 від 18.09.2008 року укладених між позивачем та ПАТ "Універсал Банк" та відмовляє в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed