Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

04.09.2014 року позивачі звернулись в суд з даним позовом. Посилалися на те, що вони є рідними дідом та бабусею малолітньої дитини - онука, [PERSON], [INFO] та відповідно батьком та матір*ю його матері, їхньої доньки, [PERSON], яка певний час проживала однією сім*єю з відповідачем по справі, який э батьком дитини. Відповідач не проживає із сім*єю, а дитина знаходиться на їх спільному утриманні. Влітку 2014 року у зв*язку із ситуацією, яка склалася в Україні, а саме ведення бойових дій, у тому числі біля селища Володимирівка, виходячи із інтересів дитини та намагаючись зберегти її життя та здоров*я, вони мають намір поїхати разом із онуком у Російську Федерацію для його оздоровлення, на що мати дала нотаріально оформлену згоду на виїзд дитини за кордон, але відповідач такої згоди не дає. Оскільки батьки не мають права перешкоджати у здійсненні ними прав щодо виховання онука, тому просять суд надати дозвіл на виїзд онука в РФ з 01.09.2014 року до 31.12.2014 року без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON] В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги, на їх задоволенні наполягають. Відповідач у судове засідання не з*явився, надав письмову заяву, у якій просить суд розглянути справу у його відсутність та відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачі та мати його сина не дозволяють йому спілкуватися з дитиною і в подальшому намагаються взагалі позбавити його дитини. Представник органу опіки та піклування Володимирівської селищної ради в судове засідання не з'явився, але надав заяву слухати справу без їх участі та прийняти рішення не розсуд суду. Вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно ст.ст. 1,3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Cтаттею 150 ч.2 CК України передбачено, що батьки зобов*язані піклуватися про здоров*я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що відповідач по справі, [PERSON], є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO], а матір*ю дитини є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER]. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], позивачі по справі є батьками [PERSON], матері неповнолітнього [PERSON], [INFO] та відповідно дідом та бабусею останнього та мають право спілкування зі своїм онуком та приймати участь у його вихованні, що передбачено ст. 257 СК України. Згідно пояснень позивачів по справі, їх онук проживає разом з ними і вони займаються його вихованням та утриманням. Разом з тим, згідно Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка на сьогоднішній день застосовується у відносинах між Україною та 55 державами-учасницями та набула чинності з 1 вересня 2006 року, особою, що вивозить дитину, може бути мати, батько, опікун, інша особа, яка має право піклування про дитину, в т.ч. уповноважений на це представник дитячого закладу, наприклад, в якому проживає дитина, позбавлена батьківського піклування. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки на момент розгляду справи у суді батьки неповнолітнього [PERSON], [INFO], не позбавлені батьківських прав, а позивачі по справі не призначені опікунами дитини у встановленому законом порядку, тому у даному випадку останні не мають права звернення до суду із відповідними вимогами, тобто є неналежними позивачами по справі. Крім того, із їх позовних вимог не вбачається кому потрібно надати дозвіл на виїзд дитини і в судовому засіданні вимоги не уточнювались. Часовий проміжок, необхідний для перебування дитини за межами України, вказаний у позовній заяві вже сплив і позивачі його також не уточнювали. В матеріалах справи відсутня та не надана суду як доказ нотаріально оформлена згода матері дитини на її виїзд за кордон, хоча заявники посилались на неї у своїй заяві.

Outcome: dismissed