Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом,в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON],[INFO] що перебувала в шлюбі з відповідачем,розірваного 19 січня 2006 року.21 березня 2006 року рішенням Деснянського районного суду м.Київа з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання сина.Після розірвання шлюбу вони проживають окремо,дитина проживає з нею. За час окремого проживання відповідач життям сина не цікавився,не телефонував,не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, аліменти сплачує не вчасно. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом,зазначив,що з [PERSON] перебував у шлюбі,від якого мають неповнолітнього сина - [PERSON],[INFO]. З часу окремого проживання син проживає разом з відповідачем в м.Київі, яка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини.Просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином,встановити способи участі у вихованні дитини шляхом систематичних побачень з нею кожного четвертого тижня з п'ятниці 18 до 20 год. неділі за місцем його проживання в с.Івниця Андрушівського району Житомирської області. В судовому засіданні позивач первісний позов підтримала,обґрунтувавши наведеними в позовній заяві обставинами.Зустрічний позов не визнала,надала суду письмові заперечення щодо зустрічного позову,в яких зазначила,що позивачем не наведено жодної обставини на підтвердження своїх вимог щодо існування будь-яких перешкод з її боку щодо його участі у вихованні дитини, навпаки,за час окремого проживання [PERSON] жодного разу їй не телефонував,не відвідував сина в дитячому садочку та за її місцем проживання,не виявляв бажання оздоровити дитину та ухилявся від сплати аліментів на утримання дитини.Крім того, [PERSON] зловживає спиртними напоями,їй невідомі його умови проживання,тому перебування сина за місцем проживання [PERSON] суперечить інтересам дитини.Просила в позові відмовити. В судовому засіданні відповідач та його представник первісний позов не визнали,пояснили,що після розлучення син проживає з позивачем в м.Київі,яка чинить йому перешкоди у виховання сина :вона заборонила йому відвідувати сина за її місцем проживання,скривала дитячий садок,який відвідує син,заборонила дзвонити їй на мобільний телефон,аліменти,які він відправляв,позивач відмовляється отримувати.Свій позов [PERSON] підтримав,зазначив,що дійсно він на протязі двох років внаслідок хвороби не надавав сину багато уваги,він не мав роботи та не міг сплачувати аліменти.В даний час він працює начальником охорони,на обліку нарколога та психіатра не перебуває, забезпечений власним житлом. Він купив сину мобільний телефон,але позивач не давала його сину.мотивуючи його поломкою.Він спілкується з сином по телефону,але через заборону відповідача син не може з ним зустрітися.Ним пересилаються аліменти,але позивач відмовляється їх отримувати. У зв'язку з тим,що вони з сином проживають в різних областях,його робота пов'язана з відрядженнями по всій Україні,між ним та позивачем існують неприязне ні стосунки,доцільне його спілкування з сином за його місцем проживання кожного четвертого тижня з п'ятниці 18 до 20 год. неділі за місцем його проживання в с.Івниця Андрушівського району Житомирської області.Просив суд не позбавляти його батьківських прав,завірив суд,що буде намагатися виконувати свої батьківські обов'язки в повній мірі. Вислухавши пояснення сторін,допитавши свідків [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],дослідивши матеріали справи, суд встановив: сторони перебували в шлюбі,розірваного 19 січня 2006 року.Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON],[INFO]. 21 березня 2006 року рішенням Деснянського районного суду м.Київа з відповідача на позивача користь стягнуті аліменти на утримання сина.Після розірвання шлюбу вони проживають окремо,дитина проживає з [PERSON] в м.Киіві. Згідно висновку органу опіки та піклування Деснянської районної адміністрації в м.Києві відповідача доцільно позбавити батьківських прав,оскільки останній не приймає участі у вихованні дитини, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Вихованням дитини займається позивач (а.с.150-151). При вирішенні справи суд виходить з наступних міркувань : Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батьки (один з батьків) повинні довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. За роз'ясненнями, що містяться в п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Оцінивши досліджені докази,суд приходить до висновку,що первісний позов задоволенню не підлягає ,оскільки позивачкою не було надано суду переконливих доказів винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно малолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов'язків. При вирішенні справи суд не приймає до уваги покази свідків,оскільки всі допитані судом свідки є родичами та близькими знайомими сторін та зацікавлені в вирішенні справи. При вирішенні справи суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Деснянської районної адміністрації в м.Києві, оскільки органом опіки та піклування при прийнятті рішення не в повній мірі врахована особа [PERSON] та не врахована відсутність порозуміння обох батьків на спільне виховання дитини. В судовому засіданні встановлено,що відповідач не виконує в повній мірі свої батьківські обов'язки,але цьому сприяли і об'єктивні обставини : віддаленість місця проживання сина,робота в Кировоградській області,певні перешкоди з боку позивача у спілкуванні з сином.Відповідач по місцю роботи характеризується позитивно,на обліку у нарколога та психіатра не перебуває (а.с.55-57).Згідно поштових переказів [PERSON] намагався перераховувати аліменти,але [PERSON] відмовлялася їх отримувати (а.с.18-29;148).Суд враховує пояснення [PERSON] про причини виненкнення заборгованості по аліментам : відсутність робот,хвороба.Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача за таких обставин є передчасним,але вважає за необхідне попередити відповідача про зміну свого ставлення до виконання батьківських обов'язків . Вирішуючи зустрічний позов суд прийшов до висновку,що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань : Спірні правовідносини виникли з сімейних та регулюються ст.ст.6 ч.2,7,153,157,159 СК України. Судом встановлено,до [PERSON] чинить перешкоди батькові у спілкуванні з сином,який проживає разом з нею. Суд вважає встановленим, що визначення місця і часу спілкування [PERSON] з дитиною та зобов'язання відповідача не чинити перешкод в участі відповідача у виховання сина відповідає інтересам дитини. У відповідності до ст.153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При наявності спору чи таких стосунків між батьками, що не уможливлюють укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, в порядку ст.158 СК України за заявою мати або батька дитини орган опіки і піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є законні та обґрунтовані. В судовому засіданні не доведено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку. Навпаки,суд вважає, що між тим з батьків, хто проживає окремо і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Отже суд вважає, що безпосередня участь батька у вихованні сина, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача,а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини. Таким чином, суд, з урахуванням інтересів дитини, її віку, встановлює спосіб участі у вихованні батьком сина, визначає позивачу час у спілкуванні з сином шляхом встановлення часу побачень два рази на місяць - кожну першу та четверту суботу з 10 години по 18 години на території м.Київа.Суд також зобов'язує відповідача не чинити перешкоди позивачу в спілкуванні з сином. Задовольняючи частково зустрічний позов суд за клопотанням позивача не стягує з відповідача понесені ним судові витрати.

Outcome: partial