Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування, збитків завданих невиконанням договору страхування та моральної шкоди. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір страхування особи, що подорожує за кордон [NUMBER], відповідно якого застрахованою особою є [PERSON], період страхування за договором з 15.04.2015 року по 24.04.2016 року та передбачає 60 днів перебування за кордоном. Згідно умов договору позивачем було сплачено суму страхової премії в розмірі 343,00 грн., що підтверджується квитанцією №9270 з терміналу від 15.04.2015 року. 29.12.2015 року позивач, перебуваючи за кордоном в Швейцарії, відчула погіршення самопочуття, безперервне та стійке запаморочення та 30.12.2015 року звернулася за медичною допомогою до Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги, що знаходиться у м. Лахен по Обердорфштрасе, 41. 30 грудня 2015 року було складено Звіт про надання термінової медичної допомоги та зареєстровано історію хвороби під № 657119, в якому детально описується кожна проведена процедура та її вартість, а також лікарями зазначено і задекларовано в цьому звіті, що надходження позивача до Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги є невідкладним випадком, а тому потребував невідкладного обстеження, діагностування та лікування. За зверненням позивача лікарем було призначено певний курс обстеження із метою встановлення діагнозу та подальшого лікування. Було проведено процедури обстеження з метою встановлення діагнозу та призначення лікування, лікарями надавались консультації, проводились обстеження лікарями-спеціалістами, було зроблено комп'ютерну томографію мозку, шиї, судин, було зроблено аналіз крові, певний час позивач перебувала у денному стаціонарі, а також було придбано багато медикаментів. Загалом рахунок на надання термінової медичної допомоги склав 2168,45 швейцарських франків. У відповідності із договором, зокрема пп. 2.7.4.1; 2.8.1, позивач, як застрахована особа, на момент звернення за невідкладною медичною допомогою, зв'язалась з асистуючою компанію, за вказаними номерами телефонів та повідомила інформацію згідно з пп. 2.8.1.1.-2.8.1.4. договору. Таким чином, позивачем були виконані всі необхідні дії, передбачені договором. Звітом про надання термінової медичної допомоги Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги встановлено наступні діагнози: доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення КТ голови від 30.12.2015р.; ішемія відсутня, крововиливи відсутні; артеріальна гіпертонія; цукровий діабет. Повернувшись до України, позивач звернувся до відповідача із заявою на відшкодування витрат по випадку, який стався 30 грудня 2015 року в Швейцарії. Відповідач у листі зазначає, що після уважного розгляду обставин випадку та матеріалів страхової справи, відповідно до наданих медичних документів, відшкодовуються лише витрати, пов'язані із діагностикою та лікуванням артеріальної гіпертензії, гіпертонічного кризу у сумі 528,50 швейцарських франків, що еквівалентно 12696,26 грн., проте витрати пов'язані із, як зазначає відповідач, діагностикою хронічних захворювань, яким, на думку відповідача, є і ДППЗ, не підлягають відшкодуванню взагалі посилаючись при цьому на п. 3.5.4.7. договору. Лікар ДУ «УкрДерж НДІМСПІ МОЗ України», [PERSON] зазначає, що згідно з МКХ 10, захворювання ДППЗ (код МКХ 10 Н81.1) є гострим захворюванням периферійного відділу вестибулярного апарату аналізатора. Лікар надав позивачу письмовий висновок консультанта, у якому, спираючись на міжнародну класифікацію хвороб, теорію медицини та окремих хвороб зазначає, що захворювання ДППЗ має раптовий прояв, виникає гостро, а тому не має хронічного характеру і має складний шлях діагностування, який потребує застосування спеціального обладнання з метою диференціації від таких захворювань як інсульт, транзиторна ішемічна атака, гіпертонічний криз, новоутворення головного мозку та використання додаткових методів дослідження таких як магнітно-резонансна терапія, комп'ютерна томографія, добове моніторування, УЗД МАГ шиї. Позивач вважає, що відмова відповідача у виплаті решти страхового відшкодування у сумі 1582,95 франків є такою, що порушує його права, не відповідає положенням чинного законодавства та взятих на себе договірних зобов'язань. Тому позивач просив стягнути з відповідача неоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 38027,20 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн.; стягнути штрафні санкції за невчасне виконання своїх обов'язків: пеню в розмірі 32,09 грн.; стягнути відшкодування інфляційних втрат у розмірі 3498,50 грн.; стягнути 3% річних у розмірі 964,04 грн. за 308 днів прострочки (з 05.2016 року по 20.03.2017 року); стягнути витрати на оплату послуг фахівця в галузі права в розмірі 2000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 14.04.2017 року відкрито провадження у справі, а ухвалою від 06.09.2017 року справа направлена за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року справа призначена до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 08.02.2018 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 16.05.2018 року. Ухвалою суду від 16.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 08.02.2018 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідно якої позовні вимоги не визнав, зазначивши, що доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення та цукровий діабет не є страховим випадком та не підлягає відшкодуванню згідно п. 3.5.4.7 договору страхування. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, надав письмовий відзив. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір страхування особи, що подорожує за кордон [NUMBER], відповідно якого застрахованою особою є [PERSON], період страхування за договором з 15.04.2015 року по 24.04.2016 року та передбачає 60 днів перебування за кордоном (а.с. 15-35). Згідно умов договору позивачем було сплачено суму страхової премії в розмірі 343,00 грн., що підтверджується квитанцією №9270 з терміналу від 15.04.2015 року (а.с. 36). 30.12.2015 року позивач звернувся за медичною допомогою до Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги, що знаходиться у м. Лахен по Обердорфштрасе, 41 (а.с. 37). 30 грудня 2015 року було складено Звіт про надання термінової медичної допомоги та зареєстровано історію хвороби під № 657119, в якому детально описується кожна проведена процедура та її вартість, а також лікарями зазначено і задекларовано в цьому звіті, що надходження позивача до Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги є невідкладним випадком, а тому потребував невідкладного обстеження, діагностування та лікування, лікарем було призначено певний курс обстеження із метою встановлення діагнозу та подальшого лікування. Було проведено процедури обстеження з метою встановлення діагнозу та призначення лікування, лікарями надавались консультації, проводились обстеження лікарями-спеціалістами, було зроблено комп'ютерну томографію мозку, шиї, судин, було зроблено аналіз крові, загалом рахунок на надання термінової медичної допомоги склав 2168,45 швейцарських франків (а.с. 37-42). Позивач зазначає, що у відповідності із договором, зокрема пп. 2.7.4.1; 2.8.1, позивач, як застрахована особа, на момент звернення за невідкладною медичною допомогою, зв'язалась з асистуючою компанію, за вказаними номерами телефонів та повідомила інформацію згідно з пп. 2.8.1.1.-2.8.1.4. договору, таким чином, позивачем були виконані всі необхідні дії, передбачені договором. Відповідно вказаного звіту про надання термінової медичної допомоги Міждисциплінарного відділення термінової медичної допомоги встановлено наступні діагнози: доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення КТ голови від 30.12.2015р.; ішемія відсутня, крововиливи відсутні; артеріальна гіпертонія; цукровий діабет (а.с. 37). Після звернення позивача про відшкодування страхового відшкодування, відповідач у листі №2364-31 від 15.04.2016 року, зазначає, що після уважного розгляду обставин випадку та матеріалів страхової справи, відповідно до наданих медичних документів, відшкодовуються лише витрати, пов'язані із діагностикою та лікуванням артеріальної гіпертензії, гіпертонічного кризу у сумі 528,50 швейцарських франків, що еквівалентно 12696,26 грн., проте витрати пов'язані із діагностикою хронічних захворювань, яким, на думку відповідача, є доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення, не підлягають відшкодуванню взагалі посилаючись при цьому на п. 3.5.4.7. договору (а.с. 43). Лікар ДУ «УкрДерж НДІМСПІ МОЗ України», [PERSON] зазначає, що згідно з МКХ 10, захворювання ДППЗ (код МКХ 10 Н81.1) є гострим захворюванням периферійного відділу вестибулярного апарату аналізатора, надав письмовий висновок консультанта, у якому, спираючись на міжнародну класифікацію хвороб, теорію медицини та окремих хвороб зазначає, що захворювання ДППЗ має раптовий прояв, виникає гостро, а тому не має хронічного характеру і має складний шлях діагностування, який потребує застосування спеціального обладнання з метою диференціації від таких захворювань як інсульт, транзиторна ішемічна атака, гіпертонічний криз, новоутворення головного мозку та використання додаткових методів дослідження таких як магнітно-резонансна терапія, комп'ютерна томографія, добове моніторування, УЗД МАГ шиї (а.с. 46). Позивач вважає, що відмова відповідача у виплаті решти страхового відшкодування у сумі 1582,95 франків є такою, що порушує його права, не відповідає положенням чинного законодавства та взятих на себе договірних зобов'язань. Згідно п. 3.2.1. Договору страхування, страховим випадком вважаються медичні витрати, що з ними пов'язані, в залежності від Програми страхування (Додаток №1), на послуги, що надавались Застрахованій особі при раптовому захворюванні та/або нещасному випадку, коли відсутність негайного медичного втручання могла призвести до серйозних порушень функцій організму або до загрози життю. Згідно п. 3.2.1. Договору страхування, відшкодуванню підлягають витрати, пов'язані з наданням невідкладної медичної допомоги. Згідно п. 3.3.3. Договору страхування, страхова виплата Застрахованій особі в Україні, за послуги надані за кордоном, здійснюється в національній валюті по курсу НБУ на момент здійснення витрат, тому при розрахуванні страхового відшкодування враховується курс НБУ на дату оплати. Відповідно до п. 3.5.1. Виключення із страхових випадків. Причини відмови у страховій виплаті Договору страхування, страховик має право повністю або частково відмовити у страховій виплаті по Договору страхування у випадках: п. 3.5.4.6. будь-якими послугами, що не є невідкладними з медичної точки зору. Відповідач відповідно наданого письмового відзиву, зазначає, що витрати пов'язані з діагностикою хронічних захворювань: Доброякісного пароксизмального позиційного запаморочення та цукрового діабету не є страховим випадком та не підлягають відшкодуванню згідно п. 3.5.4.7 Договору страхування. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальнику) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що передбачено ст. 628 ЦК України. Та відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами . Відповідно дост. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з життям, здоров'ям,працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); з володінням,користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуваннямстрахувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Відповідно до ст. ст.5,6 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Обов'язкові видистрахування,якізапроваджуються законами України, мають бути включені до цьогоЗакону. Забороняється здійсненняобов'язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком.Загальні умови іпорядокздійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, щовстановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідност. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і знастанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми(страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідност. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим,ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків(платежів,премій)і строки їх сплати; страховий тариф(страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з наданих відповідачем пояснень, витрати пов'язані із діагностикою хронічних захворювань, яким, на думку відповідача, є доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення, не підлягають відшкодуванню взагалі посилаючись при цьому на п. 3.5.4.7. договору. Відповідно п. 3.5.4.6. договору страховик не визнає страховим випадком події, які сталися із застрахованою особою та прямо чи побічно пов'язані з : будь-якими послугами, що не є невідкладними з медичної точки зору. Проте, суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що відповідачем не доведено факт, того, що доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення та цукровий діабет відносяться до хронічних захворювань, а наданий відповідачем лист, відповідно якого він зазначає, що спеціалістами було уважно розглянуто звернення позивача, документи на підставі яких поставлено діагнози, суд не бере до уваги, оскільки даний лист не містить жодного підтвердження, що дослідження документів щодо категорії захворювань здійснювалося спеціалістами з медичною освітою, з клопотаннями про призначення експертизи відповідач не звертався, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача неоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 38027,20 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій за невчасне виконання своїх обов'язків: пені в розмірі 32,09 грн.; відшкодування інфляційних втрат у розмірі 3498,50 грн.; 3% річних у розмірі 964,04 грн. за 308 днів прострочки (з 05.2016 року по 20.03.2017 року), то суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно п. 2.7.1.3. Договору страхування, за несвоєчасне здійснення страхової виплати з вини Страховика Страхувальнику/Застрахованій особі сплачується пеня за кожний банківський день прострочення платежу в розмірі 0,1% від суми, що належить до сплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період прострочення платежу. Пунктом 3 частини 1 ст. 20 Закону, передбачено, що Страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, пеня становить 32,09 грн., інфляційні витрати 3498,50 грн., 3% річних 964,04 грн. Суд приходить до висновку, що задоволенню підлягають лише стягнення пені в розмірі 32,09 грн. та 3% річних в розмірі 964,04 грн. Позовна вимога про стягнення інфляційних витрат не підлягає задоволенню, оскільки грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правова позиція Верховного суду України у справі за № 6-145цс14). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-284цс17) В свою чергу ВСУ у цій постанові висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2. ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, то стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки законодавством про договір страхування відшкодування моральної шкоди не передбачено, а п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено право споживачів на відшкодування моральної шкоди у випадку у разі заподіяння шкоди небезпечною для життя та здоров'я продукцією, то право на відшкодування моральної шкоди, завданої відмовою у виплаті страхового відшкодування, за договором страхування, буде лише у разі, коли її відшкодування передбачене самим договором. Таким чином, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 1500,00 грн. моральної шкоди безпідставними, оскільки судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулювалися вищевказаним договором та ЦК України, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено було відшкодування моральної шкоди і договором, укладеним між сторонами відповідно п. 3.5.5 розділу 3.5 вказаного договору. Між сторонами існують договірні відносини, які врегульовані Законом України "Про страхування" та нормами, які не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди, а тому, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на оплату послуг фахівця в галузі права в розмірі 2000,00 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні, виходячи з наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, позивачем не надано належних та допустимих документів, в розумінні статей 137-138 ЦПК України, на підтвердження надання професійної правничої допомоги. Тому підстав для стягнення на користь позивача з відповідача витрат на правову допомогу немає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що відповідачем не доведено факт, того, що доброякісне пароксизмальне позиційне запаморочення та цукровий діабет відносяться до хронічних захворювань, а наданий відповідачем лист, відповідно якого він зазначає, що спеціалістами було уважно розглянуто звернення позивача, документи на підставі яких поставлено діагнози, суд не бере до уваги, оскільки даний лист не містить жодного підтвердження, що дослідження документів щодо категорії захворювань здійснювалося спеціалістами з медичною освітою, з клопотаннями про призначення експертизи відповідач не звертався, тому суд приходить до висновку, що відповідачем порушено права позивача, крім того, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач зобов'язання за договором страхування не виконав, тому повинен сплатити позивачу пеню та 3% річних, проте, вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, крім того, позивачем не надано доказів стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу та моральної шкоди, яка договором страхування не передбачена, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 640,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial