Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Лохвицького районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В позовній заяві позивач вказував, що 17 жовтня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено Типовий договір оренди землі для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 49 років, орендна плата згідно п. 9 Договору складає 400 грн. на рік. Також 17.10.016 року [PERSON] надав розписку про те, що він уклав типовий договір оренди і взяв 12 000,00 грн. орендної плати по домовленості з орендарем [PERSON] . Право оренди не було зареєстроване в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як право власності за власником [PERSON] до 2020 року не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. 25.08.2020 року Вирішальненською сільською радою Лохвицького району було проведено реєстрацію права власності земельної ділянки площею 0,1734 га для ведення особистого селянського господарства , місце розташування - с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, кадастровий номер земельної ділянки - 5322681901:01:001:0539. На даний час позивач користується даною земельною ділянкою для зберігання силосу, сіна, соломи, але йому було повідомлено про намір відповідача укладення договору оренди земельної ділянки з іншою особою. 22.09.2020 року [PERSON] направив претензійний лист [PERSON] щодо повернення коштів в сумі 10 400,00 грн. з врахуванням індексу інфляції та пропозицію щодо викупу земельної ділянки з врахуванням вже сплачених коштів, але відповідач по справі відповіді не надав. Позивач вважає, що договір оренди землі неправомірно був укладений відповідачем, так як на момент укладення договору 17.10.2016 року земельна ділянка, яка є предметом договору не належала відповідачу на праві власності. Крім того, кошти в сумі 10400 грн., які підлягають стягненню з відповідача з 2016 року і по даний час знецінилися, тому з врахуванням індексу інфляції з листопада 2016 року до стягнення підлягає сума в розмірі 14 549,60 грн. Крім того, позивач вважає, що наявні підстави щодо збільшення суми стягнення, так як він користується даною земельною ділянкою для зберігання силосу, сіна, соломи, на ній знаходиться силосна яма і для їх перенесення необхідні додаткові кошти, а саме 51600,00 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно утримувані грошові кошти з врахуванням інфляції в сумі 14 549,60 грн., збитки в сумі 51 600,00 грн. та судові витрати в сумі 840,80 грн. Позивач по справі та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснивши суду договір оренди землі неправомірно був укладений відповідачем, так як на момент укладення договору 17.10.2016 року земельна ділянка, яка є предметом договору не належала відповідачу на праві власності. Кошти в сумі 10400,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача з 2016 року і по даний час знецінилися, тому підлягають стягненню з врахуванням індексу інфляції з листопада 2016 року і складають 14549,60 грн. Крім того, для перенесення силосу, сіна, соломи необхідні додаткові кошти, а саме 51600,00 грн. Позивач намагався в досудовому порядку врегулювати спір, але це не мало позитивного результату. Позовні вимоги просять задовольнити повністю. Відповідач по справі в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснивши, що йому дійсно належить спірна земельна ділянка, але договір з [PERSON] він не укладав та не підписував. Право власності за ним до 2020 року не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. Кошти за оренду землі [PERSON] не отримував і розписку не писав. В позові просить відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено судом, 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Типовий договір оренди землі для ведення особистого селянського господарства у межах с. Вирішальне, загальною площею 0,1734 га на 49 років, орендна плата згідно п. 9 Договору складає 400 грн. на рік. Також 17.10.016 року [PERSON] надав розписку про те, що він уклав типовий договір оренди і взяв 12 000,00 грн. орендної плати по домовленості з орендарем [PERSON] . Право оренди не було зареєстроване в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як право власності за власником [PERSON] до 2020 року не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. 25.08.2020 року Вирішальненською сільською радою Лохвицького району було проведено реєстрацію права власності земельної ділянки площею 0,1734 га для ведення особистого селянського господарства , місце розташування - с. Вирішальне, Лохвицький район, Полтавська область, кадастровий номер земельної ділянки - 5322681901:01:001:0539. Згідно ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. На даний час позивач користується даною земельною ділянкою для зберігання силосу, сіна, соломи, але йому було повідомлено про намір відповідача укладення договору оренди земельної ділянки з іншою особою. 22.09.2020 року [PERSON] направив претензійний лист [PERSON] щодо повернення коштів в сумі 10 400,00 грн. з врахуванням індексу інфляції та пропозицію щодо викупу земельної ділянки з врахуванням вже сплачених коштів, але відповідач по справі відповіді не надав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду пояснила, що [PERSON] є її сином, якому належить спірна земельна ділянка. На підставі розписки від 17.10.2016 року вона отримала кошти від [PERSON] в сумі 12 000,00 грн. Кошти брала в позику, а не як за оренду землі. Крім того, підписувала договір про оренду землі від 17.10.2016 року, який не був належним чином оформлений. Договір оренди землі неправомірно був укладений відповідачем, так як на момент укладення договору 17.10.2016 року земельна ділянка, яка є предметом договору не належала відповідачу на праві власності. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено той факт, що відповідач безпідставно набув майно, а саме: кошти позивача, які були отримані в якості орендної плати за договором оренди землі, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу ці кошти. Відповідачем вказані обставини не спростовані доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних збитків, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як просить врахувати позивач, кошти в сумі 10400 грн., які підлягають стягненню з відповідача з 2016 року і по даний час знецінилися, тому з врахуванням індексу інфляції з листопада 2016 року до стягнення підлягають кошти в розмірі 14 549,60 грн., в підтвердження надавши розрахунок збитків, завданих інфляцією, за яким сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції складає : 10400 * 1,399 = 14 549,60 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Вказана сума судом перевірена, обрахована позивачем у відповідності до вимог закону та відповідає обставинам справи, а відтак наданий стороною позивача розрахунок судом приймається до уваги, як такий, що підтверджує стягнення з відповідача коштів з врахуванням індексу інфляції. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем в добровільному порядку не були повернуті безпідставно отримані кошти, та доводи позову в частині необхідності стягнення із відповідача на користь позивача коштів з врахуванням індексу інфляції, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи та стороною відповідача не спростовано, а відтак позов в цій частині також підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог позивача, що наявні підстави щодо збільшення суми стягнення, так як він користується даною земельною ділянкою для зберігання силосу, сіна, соломи, на ній знаходиться силосна яма і для їх перенесення необхідні додаткові кошти, а саме 51600,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Проте всіх складових відповідальності відповідача під час розгляду справи не встановлено. Тому правові підстави для покладення обов`язку по відшкодуванню майнової шкоди на відповідача відсутні і позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача 51600,00 грн. збитків не підлягають до задоволення за безпідставністю. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений за подання позовної заяви про стягнення безпідставно набутих грошових коштів судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial