Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивує тим, що 10 січня 2013 року між ним та [PERSON] був укладений письмовий договір безпроцентної позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень, підтвердженням чого є розписка. У відповідності до умов п.4.1 договору позики [PERSON] зобов'язався, позичену від позивача грошову суму в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень, повернути в строк до 30.07.2013 року. По закінченні строку вказаного в п.4.1 договору позики відповідач ухилився від взятих на себе зобов"язань про повернення боргу. Неодноразові звернення позивача з приводу повернення коштів відповідачем ігноруються, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов'язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч.1 ст. 1049 ЦК України. Вважає, що з відповідача на його користь необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 20,364,00 грн., а також три проценти річних від простроченої суми, що становить 420 грн. Окрім того, протиправними діями [PERSON] позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього і неповерненням боргу; втраті душевного спокою, постійному нервовому напруженні, необхідністю звертатись, до суду, втратою особистого часу. Завдану йому моральну шкоду яку позивач оцінює в розмірі 3000 гривень. У зв'язку з цим позивач просить винести рішення яким стягнути з відповідача суму боргу 12 000 гривень, проценти за користування позикою, що складає грошову суму коштів у розмірі 8 784 грн. гривень заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 3000 гривень моральної шкоди та понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з»явися, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України будучи належним чином, своєчасно повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать судові повістки, які наявні в матеріалах справи, в судове засідання з невідомих суду причин не з'явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки, тому на підставі ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що 10 січня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений письмовий договір безпроцентної позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень, підтвердженням чого є розписка (а.с.11) У відповідності до умов п.4.1 договору позики [PERSON] зобов'язався, позичену від позивача грошову суму в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень, повернути в строк до 30.07.2013 року (а.с.9-10). По закінченні строку вказаного в п.4.1 договору позики відповідач ухилився від взятих на себе зобов"язань про повернення боргу. Неодноразові звернення позивача з приводу повернення коштів відповідачем ігноруються, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов'язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч.1 ст. 1049 ЦК України. Станом на день подання позову сума боргу становить 20 784 гривень, що складається з 12 000 гривень боргу, 8 364 заборгованість з урахуванням індексу інфляції, та 420 гривень - три відсотки річних від суми заборгованості. Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засіданні фактів, суд констатує, що дані правовідносини врегульовані відповідними нормами ЦК України. У відповідності до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач, в порушення умов договору від 10.01.2013 року, та в порушення ст.1049 ЦК України, не виконав свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення позики, позовні вимоги позивача в частині повернення суми позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід задовольнити повністю. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно ст.1166, 1167, 1168 ЦК України, матеріальна та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, яку потерпілий оцінив в 3000 грн., суд виходить з того, що за загальним правилом розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦПК України). Вищенаведені обставини в дотримання вимог ст.23 ЦК України враховуються судом при з'ясуванні питання про обґрунтованість заявленого цивільним позивачем розміру моральної шкоди. Суд констатує, що доказів протиправності дій відповідача не встановлено. Сторони перебувають в цивільно-правових відносинах. Невиконання зобов'язання за договором тягне за собою передбачені законом наслідки - сплата штрафу, пені. Позивач вказаним правом скористався і просив суд додатково крім суми боргу стягнути інфляційні втрати та відсотки. Неповернення боргу не є підставою для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди. Відтак, у задоволенні позову у цій частині суд відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, і у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимоги., а отже вимога позивача про стягнення із відповідача судових витрат, зокрема витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20грн., понесені позивачем при поданні позову (а.с.1-2), у відповідності до ст.88 ЦПК України, підлягають до часткового задоволення.

Outcome: approved