Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася\~до суду\~з позовом\~до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок терористичного акту. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує наступним. Позивачка з 21.03.1997 року є власницею кафе «Круїз», що знаходиться за адресою: Луганська область, Лутугинський район, смт. Георгіївка, вул.Леваневського б. 283 (до 2002 року номер будівлі був 253). Загальна площа кафе складала 106,10 м.кв. 29 липня 2014 року внаслідок обстрілу вибуховою хвилею було розбито усе скло у кафе. Через небезпеку позивачка виїхала до м.Фастів. На початку вересня позивачка дізналася, що наприкінці серпня 2014 року відбувалися масову обстріли Лутугинського району. Приблизно 30 чи 31 серпня 2014 року під час артилерійського обстрілу смт.Георгіївка було повністю зруйновано приміщення кафе, що належить позивачці. З приводу цього позивачка звернулася до Фастівського відділення поліції з повідомленням про кримінальне правопорушення, яке було направлено до Головного управління Національної поліції Луганської області для прийняття рішення за територіальністю. Вказані події відбувалися в період проведення антитерористичної операції (АТО) в Луганській області. Кафе непридатне для використання, відновленню не підлягає. Смт.Георгіївка Лутугинського району Луганської області входить до переліку населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Окрім самого кафе, було також пошкоджено майно, що знаходилося всередині будівлі- мебля кухонна, цифрові кухонні ваги, 4 стола кухонних, 16 рам Marco Chrome, 8 сидінь до зазначеної рами, мийка для посуду, сокодавка, 7 сидінь барних, кухонна витяжка, холодильник, рідкокристалічний телевізор та настінне кріплення. Загальний розмір спричиненої матеріальної шкоди складає 716 грн. 796 грн. Через знищення кафе позивачка позбулася прибутку. З 1997 року усі кошти позивачка вкладала в кафе для забезпечення надійної старості. З 2014 року через вказані події позивачка знаходиться в постійному стресі та нервозності, порушено сон. Через це втратила вагу, відчуває паніку, є відчуття незахищеності. Позивачка просить відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 1000000 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] та представник позивача- адвокат [PERSON] не з'явилися. Були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача (т.2 а.с.57). Представники відповідача [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України, представлене Головним територіальним управлінням юстиції у Луганській області та його представниками - [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиву на позовну заяву (т.2 а.с.62-68). Наданими позивачкою доказами не доведено розмір матеріальної шкоди\~реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для його відновлення. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився. Будь-яких заперечень чи пояснень суду не надав. Був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - Служби безпеки України [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивачки через необґрунтованість та безпідставність таких вимог. Суд, заслухавши представників відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3\~ст.\~10\~ЦПК України в редакції, що діяв на момент подання позову, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст.\~11\~ЦПК України в редакції, що діяв на момент подання позову, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями\~ст.\~60\~ЦПК України в редакції,що діяв на момент подання позову , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 21.03.1997 року є власницею кафе «Круїз», що знаходиться за адресою: Луганська область, Лутугинський район, смт. Георгіївка, вул.Леваневського б. 283 (до 2002 року номер будівлі був 253) (т.1 а.с.61-73). Загальна площа кафе складала 106,10 м.кв. Через небезпеку позивачка виїхала до м.Фастів. Позивачці стало відомо,що в серпні 2014 року начебто від обстрілу смт.Георгіївка було повністю зруйновано приміщення кафе, що належить позивачці. З приводу цього позивачка 31.08.2016 року звернулася до Фастівського відділення поліції з повідомленням про кримінальне правопорушення, яке було направлено до Головного управління Національної поліції Луганської області для прийняття рішення за територіальністю (т.1 а.с.84). 11 листопада 2016 року слідчим СВ Білокуракинського ВП ГУНП в Луганській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016130440000487 за ч.2 ст. 258 КК України (т.1 а.с.980). Відомості про результати розслідування вказаного кримінального провадження суду невідомі, адже не надані сторонами по справі. Згідно ст.\~57\~ЦПК України в редакції, що діяв на момент подання позову, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень\~сторін,\~третіх осіб, їхніх\~представників, допитаних як\~свідків, показань свідків,\~письмових доказів,\~речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,\~висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України в редакції,що діяв на момент подання позову належними є\~докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Сторони\~мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України в редакції,що діяв на момент подання позову суд не бере до уваги\~докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Щодо наданих\~доказів стороною\~позивачки слід\~зазначити наступне.Суд\~не приймає\~пояснення позивачки\~(викладені\~в позовній\~заяві та\~інших документах,наданих\~суду)\~як належні\~та допустимі\~докази у\~зв'язку\~з тим,що\~позивачка не\~може вказати\~на винного\~в спричиненні\~шкоди ,\~дату та\~причину руйнування\~будівлі кафе\~через те,що\~перебувала в\~м.\~Фастів,\~що знаходиться\~на значній\~відстані від\~смт.Георгіївка\~Лутугинського району\~Луганської області.\~Пояснення фізичних\~осіб [PERSON]\~та [PERSON]\~(т.1\~а.с.75-83)\~не приймає\~як належні\~та допустимі\~докази у\~зв'язку\~з тим,що\~ці особи\~не допитувалися\~в судовому\~засіданні та\~не попереджалися\~про кримінальну\~відповідальність за\~завідомо неправдиве\~показання.\~Окрім того\~пояснення свідків\~подано суду\~не в\~оригіналі та\~викладені не\~державною мовою.\~Щодо акту\~обстеження б/н\~від 28.03.2016\~р.\~(т.1\~а.с.\~74)\~слід зазначити,\~що суд\~не приймає\~його як\~належний та\~допустимий доказ\~у зв'язку\~з тим,\~що вказаний\~документ складено\~недержавною мовою,\~окрім того\~в складі\~осіб,\~що підписали\~цей акт\~присутні представники\~нелегітимної влади,\~очолювані та\~керовані терористами\~та їх\~посібниками,\~а такі\~документи не мають\~на території\~України юридичної\~сили,\~не можуть\~створювати правові\~наслідки та\~бути належним\~доказом. Законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено порядок регулювання правочинів та реалізації прав субєктів, названих Законів, з урахуванням необхідних змін на тимчасово окуповані території України у Донецькій та Луганській областях. Так, ч.1 ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. При цьому згідно ч.2 ст.9 цього Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно ч.3 ст.9 зазначеного Закону також передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, документи, видані державними органами та органами місцевого самоврядування "Луганської народної республіки", згідно законодавства України є недійсним та не можуть створювати правових наслідків. Звіти про оцінку майна (т.1 а.с.96-173) суд не приймає як належні та допустимі докази з наступних підстав. Оцінка проводилася оцінювачем [PERSON] ТОВ «Незалежна оцінка «Експерт-Сервіс», який не є атестованим судовим експертом. Дана особа не допитувалася в судовому засіданні та не попереджалася про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення. Окрім того у своїх висновках оцінювач вказує на причину руйнування будівлі кафе- «внаслідок обстрілів», що не входить до його повноважень та вказує про зацікавленість цієї особи або про її непрофесійність.Окрім того,оцінка знищеного майна проводилася зі слів осіб,які перебувають на тимчасово окупованій частині Луганської області,та перевірити їх правдивість неможливо.Надані до акту ксерокопії фото кафе є низької якості та не зрозуміло,коли,де і ким вони зроблені та що там зображено (т.1 а.с.120-122). Відповідно до\~ст. 1192 ЦК України\~розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином,суд дійшов до висновку,що стороною позивачки не надано суду належних та допустимих доказів спричинення їй матеріальної шкоди,а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо компенсації за завдану моральну шкоду. Щодо залучення в якості відповідачів [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України суд вважає зазначити наступне. Відповідно до\~статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Відповідно до\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені\~статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в\~статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»(в редакції\~Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно зі\~ст. 1 зазначеного Закону\~терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції\~Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена\~статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями\~Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до\~Кримінального кодексу України. З наведеного вбачається, що ці поняття не є тотожними, є різними за змістом та значенням. Зокрема,\~статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Отже, нормативними приписами\~стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам лише терористичним актом, натомість цей закон не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції, яка спрямована на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто протидія терористичному акту. Відповідно до\~статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька та Луганська області - з 07.04.2014 року. Згідно з\~розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт.Георгіївка\~Лутугинського району\~Луганської області, де було розташовано кафе позивачки, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно зі\~ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»\~організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р\~було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: [PERSON] агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: [PERSON] агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього\~розпорядження\~Кабінету Міністрів головою Луганської обласної державної адміністрації видано розпорядження від 20.01.2015 року № 5 «Про створення обласного штабу з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Луганської області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Луганської області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Луганської області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. Відповідно до статті\~4\~та частини 4 ст.\~5 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»\~центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій (частина четверта статті 5 із змінами, внесеними згідно із\~Законом України від 16.10.2012 р. № 5461-VI). Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою -\~ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто, обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Позивачка у позовній заяві посилається як на одну з підстав для задоволення позовних вимог на\~статтю 56 Конституції України,\~статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~та на рішення Європейського суду з прав людини. Стаття 56 Конституції України\~передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування даної норми\~Конституції України\~повинен бути наявний встановлений факт незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зокрема Кабінету Міністрів України. Як вбачається зі змісту позову та доданих до нього матеріалів про існування такого факту не йдеться, адже проведення АТО відбувалося на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України, у повній відповідності\~Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а також сама позивачка не оскаржує правомірність проведення АТО. Об'єктивна необхідність і обовязок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина й протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів у межах їх компетенції та покладених на них завдань. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 13.04.2014, введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014, суб'єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживаються активні заходи з проведення антитерористичної операції. Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України. У зв'язку з цим суб'єктами боротьби з тероризмом вживалися активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності до\~Закону України «Про боротьбу з тероризмом»\~та з дотриманням вимог законодавства України. Посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини є безпідставним та не є необхідним для правильного, всебічного й об'єктивного розгляду справи, оскільки обставини, предмет правовідносин в межах даного спору відрізняються від обставин у рішеннях Європейського суду з прав людини, на які посилаються представники позивача та не підлягають застосуванню. Відповідно до\~ст. 1192 ЦК України\~розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, то правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає.

Outcome: dismissed