Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] в 2015 році звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 13.04.2016 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2016 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 09 листопада 2017 року справу прийнято до провадження судді Юр'ївського районного суду та призначено судовий розгляд. Подаючи позов до суду в 2015 році, позивач зазначив, що 10 квітня 2014 року між ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» було укладено кредитний договір № 63/25/14-KL. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із [PERSON] договір поруки. Крім того, 12 травня 2014 року банк в забезпечення виконання кредитного договору уклав із [PERSON] договір іпотеки, предметом якого виступили житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS], що належать [PERSON] 30 січня 2015 року банк списав з депозитного рахунку [PERSON] як поручителя грошові кошти на погашення кредитної заборгованості, в результаті чого на підставі ч. 2 ст. 556 ЦК України до нього перейшли усі права кредитора за кредитним договором від 10 квітня 2014 року, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання, зокрема, права іпотекодержателя за договором від 12 травня 2014 року. Проте державний нотаріус Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 23.02.2015 року припинив обтяження майна, переданого в іпотеку, а 25 лютого 2015 року за договором дарування право власності на житловий будинок та земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] На підставі викладеного, [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог просив: застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо припинення реєстрації обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку; визнати договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки недійсними; в рахунок погашення сум, сплачених замість боржника за кредитним договором в розмірі 8 908 293,06 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 06 грудня 2017 року представник позивача подав додаткове обґрунтування позовних вимог, в якому зазначив таке. Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року по справі № 198/652/15-ц (залишено в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2017 року) на користь [PERSON] стягнуто солідарно з ФГ «Зоря» та [PERSON] боргові зобов'язання за кредитним договором № 63/25/14-KL в розмірі 11 803 617,54 грн., які складаються з наступного: заборгованість по кредиту - 5 581 291,36 грн.; заборгованість за процентами - 1 220 477,79 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів - 4 556 108,68 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення процентів - 445 739,71 грн. Рішення суду виконано частково на суму 755 485,27 грн., яка на думку позивача направлена на погашення заборгованості зі сплати процентів, оскільки за умовами кредитного договору саме вони підлягають сплаті в першу чергу. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, слід визначити наступним чином: заборгованість по кредитному договору № 63/25/14-KL від 10.04.2014 року, яка складається з заборгованості за кредитом - 5 581 291,36 грн.; заборгованості за процентами - 464 992,52 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів - 4 556 108,68 грн.; заборгованості за пенею за несвоєчасне погашення процентів - 445 739,71 грн. Разом з тим, стартову ціну для проведення торгів позивач просить встановити на рівні, визначеному договором іпотеки, а саме: 789 300,00 грн. для житлового будинку та 12 431,00 грн. для земельної ділянки. 07 грудня 2017 року задоволені клопотання представників позивача [PERSON] та представникаФГ «Зоря», [PERSON], [PERSON] про витребування доказів. 14 лютого 2018 року за відповідною заявою до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] В подальшому [PERSON] звернулась до суду як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, подавши відповідну позовну заяву, яка 12 березня 2018 року об'єднана в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що починаючи з січня 2009 року і по теперішній час проживає з [PERSON] однією сім'єю без укладення шлюбу. В період спільного проживання вони разом за спільні кошти побудували будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який введено в експлуатацію 28.03.2012 року, а 19.06.2012 року - зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] Позивачка дізналась, що вказану вище нерухомість [PERSON] на підставі договору дарування від 25.02.2015 року подарував своєму синові, [PERSON], а раніше - передав як предмет іпотеки ПАТ «Златобанк» в забезпечення кредитних зобов'язань ФГ «Зоря». Однак, [PERSON] вважає, що зазначені правочини укладено з порушенням її прав та інтересів як співвласника нерухомого майна, оскільки вона не надавала згоди на їх вчинення. На підставі викладеного, позивачка просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 30.01.2009 року по теперішній час, визнати за нею та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], визнати недійсними договір дарування від 25.02.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та договір іпотеки від 12.05.2014 року, укладений між ПАТ «Златобанк» та [PERSON] Ухвалою від 26 березня 2018 року задоволено заяву представника [PERSON] про виклик свідків. 13 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги за первісним позовом (з урахуванням додаткового обґрунтування) в повному обсязі, а в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. У письмовому відзиві на позов [PERSON] зазначив, що на його думку позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок не підтверджені достатніми та належними доказами. Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, то, підписавши текст документа, [PERSON] (іпотекодавець) особисто надав відповідні гарантії відсутності майнових прав інших осіб щодо предмета іпотеки, тому позов є необґрунтованим. Також просив застосувати до вимог строк позовної давності, який на думку позивача почав сплив з 21.01.2013 року, коли [PERSON] зареєструвала в спірному будинку своє проживання. Представник ФГ «Зоря», [PERSON], [PERSON] заперечував проти позову [PERSON] та повністю визнав позов [PERSON] Представник [PERSON] підтримав заявлені третьою особою позовні вимоги та вважав таким, що не підлягає задоволенню, позов [PERSON] Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та письмових заяв по суті справи не надавали. Щодо первісного позову [PERSON], судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За умовами кредитного договору № 63/25/14-KL, укладеного 10 квітня 2014 року між ПАТ "Златобанк" та ФГ "Зоря", банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття відкличної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості за кредитною лінією у розмірі 15 000 000,00 грн. з кінцевою датою повернення кредиту 08.04.2015 року включно (Т.1, а.с. 15-26). Відповідно до п. 2.1 кредитного договору № 63/25/14-KL сторони дійшли згоди, що умовами надання кредитних коштів є, крім іншого, укладення договорів забезпечення з позичальником та/або з будь-якими третіми особами, зокрема, договору поруки з [PERSON] В забезпечення виконання зобов'язань ФГ "Зоря" перед банком між ПАТ "Златобанк" та позивачем, [PERSON], 10 квітня 2014 року укладений договір поруки № 63/25/14-KL/Р-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань за кредитним договором № 63/25/14-KL від 10.04.2014 року в повному обсязі таких зобов'язань. Сторони домовились, що зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними та для їх виконання ніяких інших умов, крім передбачених договором поруки та кредитним договором, не потребується (Т.1, а.с. 27-30). Згідно з п. 1.2 вказаного договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники, при цьому поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і боржник, в такому ж порядку та строки. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. За умовами підп. 2.1.1 п. 2.1 договору поруки порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику за кредитним договором, сплати процентів за користування кредитом, застосування підвищеного розміру процентної ставки, сплата неустойки (пені, штрафу) за прострочення, штрафу за нецільове використання кредиту, штрафу за невиконання умов кредитного договору. На дату укладення договору поруки розмір боргових зобов'язань за кредитним договором, забезпечених порукою, становить 15 000 000 грн. (п. 2.2 договору поруки). В свою чергу ПАТ "Златобанк" у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором, настання випадків невиконання умов договору отримав право вимагати від поручителя виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в їх частині, а також право на договірне списання коштів з рахунків поручителя для виконання боргових зобов'язань та зобов'язань поручителя в повному обсязі чи в їх частині, на розсуд кредитора, в момент виникнення випадків невиконання умов. Здійснюючи списання коштів з будь-якого поточного та/або вкладного рахунку поручителя, кредитор діє самостійно (без надання поручителем розрахункових документів та заявок) та оформляє відповідний меморіальний ордер (підп. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.2.2, 3.1.2.6 договору поруки № 63/25/14-KL/Р-1 від 10.04.2014 року). Відповідно до п. 5.3 договору поруки поручитель у разі виконання ним боргових зобов'язань стає кредитором боржника відносно виконаної таким чином частини боргових зобов'язань. Разом з цим, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 63/25/14-KL від 10 квітня 2014 року, між ПАТ «Златобанк» та [PERSON] 12.05.2014 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого цей договір забезпечує виконання зобов'язань в частині ліміту кредитної лінії, що становить 15 000 000,00 грн. (Т.1, а.с. 31-38). Згідно з п. 1.2 зазначеного договору іпотеки, предметом такої є наступне нерухоме майно: - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 300,0 кв.м., житловою площею 81,5 кв.м., з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 348566212259, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, при цьому вартість предмета іпотеки становить 789 300,00 грн.; - земельна ділянка площею 0,2025 га, розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд з кадастровим [NUMBER], що належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, при цьому оціночна вартість предмета іпотеки становить 12 431,00 грн. Обтяження іпотечного нерухомого майна у вигляді заборони відчуження у встановленому порядку було зареєстровано у відповідному державному реєстрі 12.05.2014 року (Т. 1, а.с. 65-66). Відповідно до п. 3.1.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов'язався не відчужувати предмет іпотеки та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя. Пунктами 3.4.1 та 3.4.2 договору іпотеки погоджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за цим договором та/або позичальником за кредитним договором переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки; переважно перед іншими кредиторами задовольнити свої вимоги за кредитним договором в тому обсязі, що будуть визначені на момент їх фактичного задоволення, зокрема, але не виключно - суму боргу, проценти, комісії, неустойку за основним зобов'язанням, збитки завдані простроченням виконання, витрати пов'язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки. За пунктом 5.1 договору іпотеки останній набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, враховуючи можливу наявність додаткових угод, у тому числі щодо продовження строку дії кредитного договору, зміни розміру кредиту, зміни процентної ставки та інше. 30 січня 2015 року банк списав з депозитних рахунків позивача [PERSON] як поручителя в рахунок погашення заборгованості ФГ «Зоря» за кредитом грошові кошти на загальну суму 8 908 293,06 грн. (Т.1, а.с. 42). Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року по справі № 198/652/15-ц (залишено в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2017 року) на користь [PERSON] стягнуто солідарно з ФГ «Зоря» та [PERSON] як іншого поручителя за кредитним договором № 63/25/14-KL боргові зобов'язання в розмірі 11 803 617,54 грн., які складаються з наступного: заборгованість по кредиту - 5 581 291,36 грн.; заборгованість за процентами - 1 220 477,79 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів - 4 556 108,68 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення процентів - 445 739,71 грн. За інформацією державної виконавчої служби рішення суду виконано частково на суму 755 485,27 грн. (Т. 4, а.с. 124-139). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Підставою заміни кредитора є юридичний факт виконання третьою особою (поручителем) зобов'язання боржника. Ця заміна здійснюється автоматично на підставі закону, а тому жодних інших дій для переходу прав від кредитора до поручителя, який виконав зобов'язання за боржника, вчиняти не потрібно. Отже, оскільки [PERSON] як поручитель за кредитним зобов'язанням ФГ «Зоря» сплатив за кредитним договором від 10.04.2014 року за № 63/25/14-КL замість боржника заборгованість, до нього перейшли права нового кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, зокрема, за договором іпотеки, укладеним 12.05.2014 року між ПАТ «Златобанк» та [PERSON] Судом встановлено, що нерухоме майно, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки від 12.05.2014 року, а саме житловий будинок і земельна ділянка, розташовані по [ADDRESS], відповідачем [PERSON] відчужені на користь відповідача [PERSON] за договорами дарування від 25.02.2015 року, що укладені у нотаріальній формі (Т. 1, а.с. 238-253, Т. 2, а.с. 1-15). Відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна стало можливим через припинення 23.02.2015 року відповідного іпотечного обтяження державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на підставі заяви керуючої Павлоградським відділенням ПАТ «Златобанк» [PERSON] Т. 5, а.с. 96-98,104). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (з відповідними змінами та доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. В статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов'язки іпотекодавця. Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16). Приймаючи до уваги, що до нового кредитора переходять всі права, якими було забезпечено виконання зобов'язань з повернення боргу, в тому числі за договором іпотеки від 12.05.2014 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» та [PERSON], суд вважає, що до відповідача за первісним позовом [PERSON] перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця за вищевказаним договором іпотеки, тому в цій частині відсутні перешкоди у реалізації прав [PERSON] на звернення стягнення на предмет іпотеки, а визнання договору дарування від 25.02.2015 року недійсним не потребується, оскільки він не порушує права позивача як іпотекодержателя. Надаючи оцінку правомірності припинення обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку, суд зазначає таке. Після списання 30.01.2015 року ПАТ «Златобанк» з рахунку [PERSON] грошових коштів на погашення кредитної заборгованості ФГ «Зоря» за боржником станом на 09.02.2015 року обліковувалась заборгованість за пенею у розмірі 16 915,36 грн., яка була повністю погашена лише 12.05.2015 року (Т. 1, а.с. 128-131). Того ж дня, 30 січня 2015 року, між ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» укладено договір про розірвання кредитного договору від 10 квітня 2014 року № 63/25/14-КL, згідно з яким сторони домовились про розірвання з 30 січня 2015 року кредитного договору. В пункті 2 договору про розірвання сторони домовились, що з вказаної дати не мають одна до одної жодних претензій щодо виконання ними своїх зобов'язань за кредитним договором (Т. 3, а.с. 136-139). Незважаючи на неповне погашення кредитної заборгованості, керуюча Павлоградським відділенням ПАТ «Златобанк» [PERSON] подала державному нотаріусу Юр'ївської державної нотаріальної контори 23.02.2015 року заяву про припинення обтяження предметів іпотеки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 69). Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 цього ж Закону закріплені підстави припинення іпотеки, зокрема: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи, що [PERSON] в силу ст. 556 ЦК України набув прав нового кредитора за кредитним договором № 63/25/14-КL від 10.04.2014 року в розмірі сум, списаних з його рахунків, до нього перейшли зобов'язання за кредитним договором, в тому числі за забезпечувальними договорами, представники банка не мали права без погодження з новим кредитором припиняти обтяження майна іпотекою та укладати договір про розірвання кредитного договору. Отже, безпідставно, в порушення норм законодавства та прав нового кредитора [PERSON] державна реєстрація припинення відповідних іпотечних обтяжень нерухомого майна вчинена раніше погашення кредитної заборгованості навіть перед банком, тому позовні вимоги про визнання недійсним припинення обтяження нерухомого майна підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, суд виходить з положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Так, визначаючи загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, позивач в додатковому обґрунтуванні позовних вимог посилається на преюдиційне рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/652/15-ц, яким встановлено розмір кредитної заборгованості боржника ФГ «Зоря» перед новим кредитором [PERSON] При цьому, необхідно відмітити, що учасниками судового розгляду були [PERSON], ФГ «Зоря», [PERSON] та ПАТ «Златобанк». Фактичний держатель майна, до якого перейшли права та обов'язки іпотекодавця, [PERSON], не був залучений до участі у справі, хоча на момент розгляду судом справи № 198/652/15-ц позивач вже звернувся до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, [PERSON], вважаючи себе іпотекодержателем майна, в якого в будь-який момент може виникнути право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитних зобов'язань, виходячи з норм частини першої статті 36 ЦПК України (2004 року), зобов'язаний був під час розгляду справи № 198/652/15-ц про стягнення з боржника та поручителя кредитного боргу повідомити суд про третю особу (іпотекодавця, особа якого відмінна від боржника та поручителя), оскільки рішення у справі безпосередньо стосується її прав та інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 54 ЦПК України (в редакції 2017 року) у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред'явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред'явленого цією третьою особою до такої сторони. Таким чином, суд позбавлений можливості дотриматись законодавчих вимог та визначити в рішенні загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, оскільки іпотекодавець спірного нерухомого майна не був залучений до участі у справі, в якій визначався розмір такої кредитної заборгованості з відповідними його складовими, як наслідок, рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/652/15-ц не має для відповідача [PERSON] юридичних наслідків при розгляді цього спору. Суд вважає, що іншого розрахунку заборгованості матеріали справи не містять, оскільки, подавши 06 грудня 2017 року додаткове обґрунтування позовних вимог, позивач тим самим змінив первісно заявлені розмір та обґрунтування сум, належних до сплати іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Так само ч. 7 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на вищенаведене, нормою частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, від 21 грудня 2016 року № 6-2839цс16 та від 01.03.2017 року № 6-2284цс16. При цьому, зазначити початкову ціну предметів іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 789 300,00 грн. та 12 431,00 грн., встановленому в договорі іпотеки, суд не має права, оскільки пунктом 1.3. договору іпотеки від 12.05.2014 року визначена заставна вартість предмета іпотеки, що не є тотожним початковій ціні предмета іпотеки для його подальшої реалізації. До того ж така вартість визначена станом на 2014 рік, тобто в будь-якому випадку не може бути актуальною на теперішній час. Суд позбавлений можливості самостійно визначити початкову ціну предметів іпотеки для їх подальшої реалізації, що унеможливлює вирішення питання щодо звернення стягнення на предмети іпотеки (домоволодіння та земельну ділянку). Отже, відсутність розрахунку сум, належних до сплати іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, та документів про початкову ціну предметів іпотеки станом на дату судового розгляду є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. При цьому, суд може встановлювати юридичні факти, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Так, з наявних у матеріалах справи документів встановлено, що 18 січня 2006 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER] від 18.01.2006 року (Т. 5, а.с. 123). Як виходить з довідок № 2139 та № 2140, виданих виконкомом Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області 21.11.2017 року, в період з 30.01.2009 по 10.10.2012 роки [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS], а з 10.10.2012 року по теперішній час останні проживають разом за адресою: [ADDRESS] (Т. 5, а.с. 121-122). Факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] з 2009 року по теперішній час також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З показань свідків встановлено, що за своїм характером відносини, які тривалий час існують між [PERSON] та [PERSON], являються подружніми, оскільки вони ведуть спільне господарство, піклуються один про одного, мають взаємні права та обов'язки та між ними склались теплі сосунки, тому беззаперечно являються сім'єю, хоча й не перебувають у зареєстрованому шлюбі. До того ж, у свідків ніколи не виникало сумнівів у тому, що між [PERSON] та [PERSON] існують саме подружні взаємовідносини. Суд приймає до уваги вищезазначені показання, оскільки підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, з урахуванням того, що вони принесли присягу та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, немає. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, а пояснення об'єктивно підтверджуються та не суперечать іншим зібраним у справі доказам і матеріалам справи. В той же час, слід відмітити, що будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду не представлено. Разом з тим, представники [PERSON] посилаються на те, що існують сумніви в неупередженості показань свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки останні перебувають в службовій залежності від [PERSON] або його родичів, які є керівниками та засновниками підприємств, де працюють свідки. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями та вважає їх припущеннями. За положеннями пунктів 1, 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. На підставі викладеного, враховуючи наявність доказів, які у своїй сукупності достовірно свідчать про факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, існування між ними протягом тривалого часу відносин, які за своїм характером притаманні подружжю, а також те, що в позасудовому порядку встановити юридичний факт спільного проживання однією сім'єю неможливо, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, суд доходить висновку про можливість задовольнити вимоги [PERSON] та встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 2009 року по теперішній час. Водночас, щодо юридичних наслідків встановлення зазначеного факту, суд вважає необхідним відмітити таке. Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. В свою чергу, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити період, упродовж якого було придбане спірне майно. Як встановлено в ході судового розгляду справи та сторонами не заперечувалось, що з 2009 року по теперішній час ні [PERSON], ні [PERSON] не перебувають між собою, або з будь-якою іншою особою у зареєстрованому шлюбі. При цьому, суд вважає доведеним той факт, що вони проживають разом однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 2009 року по теперішній час. Згідно з Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, а саме житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контрою у Дніпропетровській області 28.07.2012 року за № ДП 14212046912, будівництво вказаного житлового будинку розпочато 11.06.2010 року, закінчено - 30.12.2011 року та введено в експлуатацію - у березні 2012 року (Т. 5, а.с. 124-126). 03.07.2012 року КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого виконкомом Вербуватівської сільської ради 19.06.2012 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, номер запису 93 в книзі 6 (Т. 5, а.с. 127-128). З огляду на викладене, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], збудований та прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку, а право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] у період їх спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу. Будь-яких угод щодо спірного будинку [PERSON] з [PERSON] не укладав, а доказів, які б спростовували встановлені судом обставини, суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, з аналізу ст.ст. 60, 74 СК України слідує, що належність майна жінці та чоловіку, які разом проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, придбаного за час такого спільного проживання, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував того, що право власності на житловий будинок набуто ним у період проживання з [PERSON] однією сім'єю, а також те, що вказане майно придбано не за кошти, які належали йому особисто. В свою чергу й [PERSON] на надано жодного доказу на підтвердження того, що джерелами набуття права власності на спірне майно були особисті кошти [PERSON], або кошти, отримані від продажу належних особисто останньому об'єктів. За таких обставин, суд доходить висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, суд не приймає до уваги заяву [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного майна спільною сумісною власністю, так як до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72 (поділ майна після розірвання шлюбу), частиною другою статті 129 (визнання батьківства), частиною третьою статті 138 (про внесення змін до актового запису про народження дитини), частиною третьою статті 139 (визнання материнства) цього Кодексу. Вирішення позовних вимог про визнання недійними договору іпотеки та дарування. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно зі статтями 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Де-факто право спільної сумісної власності на спірний будинок виникло в [PERSON] та [PERSON] в 2012 році з моменту введення в експлуатацію житлової нерухомості та реєстрації права власності і, згідно з вказаними нормами, для укладення договору іпотеки необхідною була згода співвласника [PERSON] Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. За правилами частини першої статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Судом встановлено, що [PERSON], укладаючи нотаріально посвідчений договір іпотеки від 12.05.2014 року, в пункті 2.1.2. гарантував відсутність щодо предмета іпотеки будь-яких прав третіх осіб, та що внаслідок укладення договору іпотеки не буде порушено будь-яких прав третіх осіб. За змістом пункту 2.1.8. цього ж договору іпотекодавець особисто засвідчив, що для укладення договору ним отримано всі необхідні письмові згоди (погодження), зокрема, але не виключно, письмову згоду дружини (чоловіка, особи, що спільно проживає з іпотекодавцем, пов'язана спільним побутом, має взаємні права та обов'язки з іпотекодавцем), або відсутня необхідність у отриманні такої згоди у зв'язку з відсутністю у іпотекодавця дружини (чоловіка, особи, що спільно проживає з іпотекодавцем, пов'язана спільним побутом, має взаємні права та обов'язки з іпотекодавцем). Наведене свідчить, що на час укладення договору іпотеки (12 травня 2012 року) банк не знав і не міг знати про те, що спірний будинок належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та що остання не надавала [PERSON] згоди на укладення цього договору. Схожі положення містить і договір дарування житлового будинку від 25.02.2015 року. Так, в пунктах 5 та 7 договору [PERSON] підтвердив, що жодних прав у третіх осіб щодо відчужуваного житла немає, а при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які мали істотне значення та були свідомо приховані. Таким чином, на момент укладення оспорюваних правочинів [PERSON] у шлюбі не перебував, фактичного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю не було встановлено, тому він вважався єдиним власником нерухомого майна, діяв на власний розсуд відповідно до норм чинного законодавства, а підстав для визнання укладеного ним договору іпотеки та договору дарування недійсними у зв'язку з відсутністю згоди усіх співвласників немає. Враховуючи встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах тільки цим рішенням, то суд вважає, що це не впливає на суть правовідносин, які склалися у зв'язку з укладенням договорів іпотеки та дарування. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, який відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial