Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

29.05.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк Україна», третя особа - Міністерство фінансів України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником облігацій Державної цільової безпроцентної позики. Незважаючи на неодноразові звернення до відповідача, останній відмовляється відкривати компенсаційний рахунок та відшкодовувати компенсацію грошових зобов'язань при погашенні цінних паперів відповідно до індексу інфляції. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача категорично заперечувала щодо їх задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, стверджуючи про безпідставність заявлених позовних вимог. Представник третьої особи - Міністерства фінансів України, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення до суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ч.1 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що позивач є власником облігацій Держаної цільової безпроцентної позики, які були ним придбані 23.02.1992 року в установі Ощадного банку СРСР на суму 2200 рублів, а також вкладу в установі Ощадного банку СРСР на суму 17500 рублів. Відповідачем на неодноразові звернення [PERSON] в 2017-2018 роках було відмовлено щодо відкриття компенсаційного рахунку та відшкодування компенсації грошових зобов'язань при погашенні цінних паперів відповідно до індексу інфляції. Положеннями статей 1, 81 Закону України від 21 листопада 1996 року "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" з наступними змінами, на підставі цього Закону встановлюється зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України: облігації Державної цільової позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Як вбачається з записів ощадної книжки, наданої позивачем, грошові кошти ним були внесені 23.02.1992 року, а відтак, з огляду на положення ст.1 Закону України 81 Закону України від 21 листопада 1996 року "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", останні не підпадають під дію положень вказаного закону. За змістом абз.1,3-4 ст.6 зазначеного Закону компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Статтею 7 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" передбачено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Можливість прямого повернення державного боргу визначена Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", залежить від стану розвитку економіки України, обсягу внутрішнього валового продукту, спроможності Державного бюджету України, інших фінансових та економічних показників, а тому за відсутності коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, Кабінет Міністрів України не може визначати порядок проведення компенсації, перелік груп, що мають право на отримання таких виплат, а також їх обсяг. Доводи позивача про бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не встановлення такого порядку є безпідставними, оскільки суди розглядають справи не інакше за зверненням фізичних та юридичних осіб, проте позивачем така вимога заявлена не була. При цьому справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року N 13рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, ,;an=200">64 Конституції України. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02.07.2002 року по справі «Гайдук та інші проти України» компенсаційні кошти, передбачені Законом № 537/96-ВР належать до коштів Державного казначейства, які виділяються державою на певних умовах, а індексування заощаджень не гарантується як таке ст.1 Протоколу №1 /"Рудзінська проти Польщі","Трайковскі проти Югославської Республіки Македонії"/. Предметом заявлених вимог [PERSON] є відшкодування компенсації грошових зобов'язань, однак ст.1 Протоколу №1 не встановлює для держави загального обов'язку щодо проведення систематичного індексування заощаджень для виправлення згубних наслідків інфляції та збереження купівельної спроможності вкладених коштів. Окрім того, на 2017-2018 рр. Законом України «Про Державний бюджет України» не передбачалось у статті видатків проведення компенсаційних виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, що було визнано і позивачем по справі. Враховуючи вище викладене, з огляду на відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України порядку проведення компенсації на поточний рік, а також відсутність відповідних коштів в Державному бюджеті України, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed