Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] в лютому 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача КС «Володар» про визнання Додаткового договору до кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 червня 2013 року між Кредитного спілкою «КС Володар» та нею було укладено кредитний договір №ДЗ-799.3, згідно якого Кредитодавець надав Позичальнику кредит у poзмірі 60 000 грн. за умови повернення кредиту не пізніше 05 червня 2015 року та сплати відсотків за його користування із розрахунку 54% річних. 05 червня 2013 року між нею та «КС Володар» з ініціативи останнього було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року, відповідно до якого Кредитний договір був доповнений низкою додаткових пунктів, направлених на погіршення стану відповідальності Позичальника. Вважає, що вказаний додатковий договір повинен бути визнаний недійсним з моменту його вчинення з тих підстав, що представники кредитної спілки не погоджували з нею механізм зміни відсоткової ставки, відповідач свідомо ввів її в оману щодо недопустимості реалізації надалі іншої ставки нарахування відсотків у розмірі 270% річних, пояснивши, що додатковий договір укладається на випадок форс-мажорних обставин, які зазвичай не настають. Просила визнати Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року недійсним з моменту його вчинення, оскільки його умови порушують її права, як споживача і суперечать нормам ЦК України. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову в повному обсязі, просила суд про його задоволення. Пояснила, що відповідачем під час укладання Додаткового договору не було надано їй можливості ознайомитися з його текстом, оскільки прибув нотаріус для реєстрації договорів поруки, який мав обмежений час для надання своєї послуги в приміщенні відповідача. Крім того, відповідач ні в письмовій ні в усній формі не надав їй роз»яснень з приводу застосування типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупності вартості кредиту в разі застосування іншої ставки, яка передбачена додатковим договором. Вважає таку поведінку відповідача завідомо спрямовану на застосування ним несправедливих умов при укладенні договорів, які завідомо мають на меті незаконно збагатитися за рахунок довірливих споживачів, яким являється в данному випадку вона. Крім того, зазначила, що коли втратила роботу, а потім її матір тяжко захворіла, вона звернулася до відповідача з проханням розглянути питання про реструктуризацію боргу, а також, щоб до неї не застосовувалися штрафні санкції в разі несвоєчасного погашення боргу, проте їй відмовили. Представник позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав пояснення своєї довірительки, просив суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивач власноручно підписала Додатковий договір, тим самим погодилася з його умовами, а також із збільшенням відсоткової ставки в разі настання певних обставин. Посилання позивача на те, що умови додаткового договору є несправедливими не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Треті особи по справі в судове засідання не з»явилися, повідомлялися про день та час розгляду справи належним чином. Вислухавши пояснення позивача, її представника, заперечення представника відповідача, судом було встановлено наступне. 05 червня 2013 року між Кредитного спілкою «КС Володар» та позивачкою було укладено кредитний договір №ДЗ-799.3. згідно якого Кредитодавець надав Позичальнику кредит у poзмірі 60 000 грн. за умови повернення кредиту не пізніше 05 червня 2015 року та сплати відсотків за його користування із розрахунку 54% річних. Також, 05 червня 2013 року між позивачем та «КС Володар» було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року. Відповідно до п.1 Додаткового договору №1 визначено викласти п. 1.1. Кредитного договору №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року в новій редакції: «1.1. За даним Договором Кредитодавець зобов"язується надати Позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах встановлених цим Договором (надалі -«кредит»), а позичальник зобов"язується повернути Кредитодавцю кредит та сплатити відсотки за його користування із розрахунку 54% річних з урахуванням застосування взаємно погодженого Сторонами механізму зміни відсоткової ставки, визначеного згідно положень Розділу 5 цього Договору.» Згідно з п.2 Додаткового договору №1 Кредитний договір №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року доповнений п.2.7. та викладений в наступній редакції: «2.7. У випадку інфляції національної валюти, змін на фінансовому ринку України, внаслідок чого кошти, надані Кредитодавцем в кредит Позичальнику, можуть знецінитись з будь-яких причин, в тому числі внаслідок прийняття органами державної влади України рішень, які прямо або опосередковано впливають на стан фінансового ринку України, Сторони можуть взаємно узгодити іншу ставку нарахування відсотків в порядку, визначеному цим пунктом. Сторони дійшли взаємної згоди, що за рішенням Правління Кредитної спілки Позичальнику може бути запропонована інша ставка нарахування відсотків за користування кредитом, наданим за даним Договором; пропозиція про це надається Позичальнику за 7 календарних днів, що передують даті, з якої вступає в силу нова відсоткова ставка. Разом з повідомленням Позичальнику надсилається два примірники підписаної Кредитодавцем додаткового договору до Договору. У випадку відсутності у Позичальника заперечень щодо зміни відсоткової ставки за наданим кредитом останній протягом 5-ти календарних днів наступних за днем отримання повідомлення про зміну відсоткової ставки за наданим кредитом, повинен підписати додатковий договір до Договору i один примірник переслати на поштову адресу Кредитодавця. У випадку незгоди з новою запропонованою Кредитодавцем відсотковою ставкою за наданим кредитом Позичальник зобов'язаний письмово повідомити про це Кредитодавця шляхом направлення на поштову адресу останнього відповідного листа протягом 5 календарних днів наступних за днем отримання від Кредитодавця повідомлення про зміну відсоткової ставки за наданим кредитом, при цьому сторони дійшли взаємної згоди, що ставка нарахування відсотків не змінюється, а строк повернення кредиту та нарахованих за використання кредиту відсотків вважатиметься таким, що настав через 30 календарних днів від вказаної у повідомленні дати i кредит разом з відсотками та штрафними санкціями (у разі наявності) в цей строк підлягають сплаті Позичальником Кредитодавцю. В подальшому Сторони можуть укласти додатковий договір до Договору, після підписання якого даний договір вважається за взаємною згодою розірваним. Ненадходження від Позичальника (на поштову адресу) Кредитодавця письмової відповіді про незгоду з новою запропонованою відсотковою ставкою за даним кредитом розцінюється Сторонами як згода Позичальника на обчислення відсотків за даним Договором кредитом за новою ставкою». Відповідно до п.7 Додаткового договору №1 Кредитний договір доповнено п.5.2. який викладено в наступній редакції: «5.2. У випадку порушення Позичальником вимог п.2.7. даного Договору, строк повернення кредиту вважається продовженим автоматично на три календарних місяці, що слідує за кінцевою датою повернення кредиту, передбаченою п.2.7. даного Договору. При цьому з наступного після порушення дня цей кредит визнаватиметься кредитом з підвищеним ризиком зі сплатою відсотків у розмірі 270 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Нарахування відсотків за використання кредиту у новому розмірі здійснюється з наступного дня після закінчення строку повернення кредиту». Пунктом 8 Додаткового договору №1 від 05 червня 2013 року доповнено п.5.3. Кредитного договору, який викладено в наступній редакції: «5.3. За будь-яких умов, у випадку порушення Позичальником вимог п.2.5. даного Договору з наступного дня цей кредит визнаватиметься кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за цим кредитом встановлюється у розмірі 270 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом». Як вбачається з графіку погашення кредитної заборгованості по лютий 2014 року позивачка виконувала всі покладені на неї обов»язки за кредитним договором, сплативши відповідачу 33 891,05 грн. (а.с. 17) Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 03.10.2014 року (а.с. 22-23) було задоволено позов КС «Володар» про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], ТОВ «Траєкторія» заборгованості за кредитним договором від 05.06.2013 року. В судовому засіданні позивачка зазначала, що представники відповідача не погоджували з нею механізму підвищення відсоткової ставки за Додатковим договором, навмисно ввевши її в оману, пояснивши, що Додатковий договір укладається на випадок форс-мажорних обставин, які зазвичай не настають, що у Спілки склалась така практика роботи з клієнтами, а також для того, щоб клієнт був більш дисциплінованим при виконанні умов основного Договору. Підписання як основного так i додаткового договорів відбувалось у неділовій сумбурній обстановці, яка не сприяла концентрації уваги та детальному ознайомленні з самим текстом Договору, який вона фактично не читала. Лише пізніше в спокійній обстановці вона перечитала умови договору і впевнилась в тому, що до неї були застосовані несправедливі умови повернення кредиту за іншою кредитною ставкою ніж та, яка була передбачена основним Кредитним договором. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.ч. 3,5 ЦК України, а саме, вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно з ч.2 п.2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, інформація необхідна для здійснення свідомого вибору. Як зазначила в судовому засіданні позивачка, умисел на її думку в тому, що відповідач, скориставшись її скрутним матеріальним становищем підштовхнув її укласти Додатковий договір №1 до Кредитного договору №ДЗ-799.3 від 05 червня 2013 року на завідомо дискримінаційних, несправедливих умовах, з метою отримання додаткового прибутку за кредитним договором, шляхом встановлення та безпідставного застосування нерозумної відсоткової ставки, не повідомивши при цьому, при підписанні договору, в якому paзi та при настанні яких обставин вона може бути застосована надавачем кредиту без погодження та попереднього повідомлення споживача. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З матеріалів справи вбачається, що визначений у додатку № 1 до кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 270 % річних, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом і це є підставою для визнання таких положень недійсними (така ж позиція викладена в ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого Суду України від 24.04.2013 року, № судової справи 6-1099св13). Суд також вважає, що висновок представника відповідача про те, що якщо позивач добровільно підписала договір, то вона тим самим погодилася, що всі умови є справедливими, є помилковим. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладання цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Стаття 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. П/п 3 п. 3 ст. 18 Закону зазначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'ємів споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. П/п 5 п. 3 ст. 18 Закону до несправедливих умов договору відносить встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсации (понад 50%) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Зважаючи на все вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та можливість задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved