Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Краматорської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про визнання громадян такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обгрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 2001р. В квартирі, окрім неї, значаться зареєстрованими відповідач по справі - її дочка [PERSON] разом зі своєю дочкою - [PERSON] В 2013 році вони виїхали з квартири, та мешкають за іншою адресою: [ADDRESS] . Їх речей в квартирі немає, комунальні послуги не оплачує. З реєстрації відповідач в добровільному порядку не знімається, чим перешкоджає позивачу належним чином розпоряджатися своєю власністю, отримати субсидію та змушує нести додаткові витрати по комунальному обслуговуванню квартири. Просить винести рішення, яким усунути перешкоди їй у користуванні квартирою [ADDRESS] та визнати відповідача, разом із дочкою, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Додатково показала, що відповідач по справі - [PERSON] не має права на вказане житло, оскільки не є його власником. В квартирі остання не мешкає більше 8 років. Відповідач орендує житло, де мешкає разом із дочкою та чоловіком. Комунальні послуги відповідач не оплачує. Її речей в квартирі не має. В добровільному порядку з реєстрації не знімається. Вказана обставина ставить її (позивача по справі [PERSON] ) разом із дочкою [PERSON] у скрутне матеріальне становище, змушує нести додаткові витрати по комунальному обслуговуванню квартири, перешкоджає оформити субсидію. Ключів від квартири у відповідача немає. Відповідач не мешкає в квартирі без поважних причин. Разом із тим пояснила, що має складні відносини із дочкою. Щодо пояснень відповідача про надання грошових коштів на оплату комунальних послуг зазначила, що відповідач не оплачувала та не збирається їх оплачувати. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала. Суду показала, що дійсно не мешкає в кв. [ADDRESS] з 2013р. Її речей в квартирі не має. Мешкає із дочкою та співмешканцем за іншою адресою. Підтвердила факт, що у неї складні відносини із матір`ю - позивачем по справі, оскільки в підлітковому віці остання виганяла її з квартири. В теперішній час вони не знаходять взаємопорозуміння. Показала, також, що орендує квартиру. Свого житла немає та у неї відсутня можливість зареєструватися в іншому приміщенні. Деякий час вона надавала матері гроші на оплату комунальних послуг, однак, у зв`язку із погіршенням відносин між ними, гроші матері не надає. Ключів від квартири не має. Не може мешкати разом із матір`ю через існування напружених відносин між ними. В задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та пілкування показала, що вважає позов необгрунтованим. Свою позицію обгрунтувала наступним. Відповідач іншого житла у власності немає. Причиною тривалого непроживання відповідача в спірній квартирі є конфлікт між відповідачем та позивачем по справі та напружені відносини між ними, що є поважною причиною для непроживання відповідача разом із матір`ю в спірній квартирі. В задоволенні позову просить відмовити, оскільки в протилежному випадку будуть порушені права малоліньої дитини - [PERSON] . Вислухав пояснення сторін, проаналізував зібрані в справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Згідно правовстановлюючих документів, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу віж 22.02.2001р. В квартирі зареєстровані: позивач по справі [PERSON] , дві її дочки [PERSON] (відповідач), [PERSON] та онука [PERSON] . Згідно довідки про непроживання від 08.10.2020р., складеної секретарем Комітету мікрорайону № 3 Краматорської міської ради, [PERSON] та її донька [PERSON] в квартирі [ADDRESS] фактично не проживають з вересня 2013 року по теперішній час. Позивач зазначає, що відповідач не є власником квартири та фактично в ній не проживає з 2013р., не приймає будь-якої участі в оплаті комунальних послуг та утриманні квартири в цілому. З цих підстав вважає, що відповідач та її дочка втратили право користування даним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", абз.3 п.11 "Правил реєстрації місця проживання", затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 р. №207, зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Підстави та порядок позбавлення особи права користування житловим приміщенням врегульовано, зокрема, нормами Житлового Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України. Так, ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст.405 ЦК України, якою встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Разом з цим, ст.41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Позивач зазначає, що вона є власником спірного майна та відповідач із дочкою не мешкає в квартирі з 2013р., комунальні послуги не оплачує, тому, на думку позивача, відповідач втратила право користування даною квартирою. З посиланням на ст.391 ЦК України, позивач просить усунути перешкоди у користуванні власнітю та визнати відповідача разом із дочкою такими, що втратили право користування житловим приміщення. Суд виходить з вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, в обгрунтування своїх вимог, позивачем надана довідка Комітету мікрорайону № 3 від 08.10.2020р., яка засвідчує, що відповідач [PERSON] разом із дочкою [PERSON] в квартирі [ADDRESS] фактично не мешкають з 31.09.2013 року по теперішній час. Як зазначила в судовому засіданні позивач, вона не чинить перешкоди у користуванні відповідачу даною квартирою. Однак, остання, разом із дочкою та співмешканцем, мешкають за іншою адресою в орендованому житлі. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла, оскільки переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб це було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд відноситься критично до посилань позивача на те, що відповідач не оплачує комунальні послуги, а отже має бути позбавлена права користування житловим приміщенням, оскільки позивач вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 6 ЦК України шляхом стягнення сплачених сум за користування наданими комунальними послугами, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих у приміщенні осіб. Саме такий спосіб захисту права позивача відповідатиме принципу пропорційності, оскільки несплата комунальних послуг, як підстава для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не передбачені ані Житловим кодексом, ані Цивільним кодексом України. Так, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначила в судовому засіданні позивач, вона не чинить перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. Однак, при цьому зазначила, що відповідач ключів від квартири не має. Разом із тим, як зазначила в судовому засіданні відповідач [PERSON] вона не мешкає разом із матір`ю в спірній квартирі через відсутність взаємопорозуміння між ними, яке триває вже довгий час. Ключів від квартити вона не має. Відповідач, також, зазначила, що дійсно разом із дочкою та співмешканцем мешкає в орендованій квартирі. Однак, у зв`язку із закінченням строку оренди, їй, разом із дочкою ніде буде жити в разі задоволення позову. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Так, позивачем на надано доказів, що відповідач разом із дочкою не мешкає в кв. [ADDRESS] з 2013 року без поважних причин. Як встановлено в судовому засіданні, причиною не проживання відповідача в спірній квартирі є відсутність взаємопорозуміння між ними, постійні сварки. Вказане свідчить про наявність поважних причин для не проживання відповідача в цій квартирі, а відсутність ключів від квартири свідчить, на думку суду, про наявність перешкод для мешкання відповідача в квартирі. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу у зв`язку з необгрунтованістю позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed