Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У вересні 2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ "Банк Форум" про визнання умов кредитного договору несправедливими та зміну умов кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 29 серпня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №0257/08/03-enfvw відповідно до якого банк зобовязався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредит в іноземній валюті у розмірі 24000 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим кредитним договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,59% річних, строком погашення до 28 серпня 2028 року. Позивач вважає, що кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки його умови є несправедливими виходячи з наступного: згідно ст.ст.524,533 ЦК України, кредит слід було надавати у грошовій одиниці України - гривні. На думку позивача, банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті, оскільки у позичальника також мала бути наявна ліцензія для отримання кредиту саме в іноземній валюті. При цьому банк скористався юридичною необізнаністю позичальника. Оскільки кредит надано для придбання нерухомості, на правовідносини поширюється Закон України "Про захист прав споживачів". На момент укладання договору, курс гривні до долара США становив 484,57 грн. за 100 доларів США. Позивач вважає, що банком було порушено право позивача, як споживача банківських послуг, на отримання інформації, оскільки працівники банку йому повідомили, що гривня по відношенню до долара США не подешевшає, а також не попередили про можливість різкого подорожчання іноземної валюти. Позивач вважає, що при укладенні договору було порушено ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки його у письмовій форму не повідомили про умови надання кредиту та не надали у повному обсязі інформацію про умови кредитування. Тому просить задовольнити позов, визнати умови договору про надання кредиту та сплату відсотків у доларах США несправедливими; змінити умови договору кредиту про надання кредиту та сплату відсотків у доларі США на надання кредиту та сплату відсотків у гривні України. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, згідно наданого клопотання просив про розгляд справи без його участі. У задоволенні позову просив відмовити з підстав, вказаних у запереченні. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком "Форум", правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №0257/08/03-enfvw відповідно до якого банк зобовязався надати у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредит в іноземній валюті у розмірі 24000 доларів США, в порядку та на умовах, визначених цим кредитним договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,59% річних, строком погашення до 28 серпня 2028 року. Судом встановлено, що відповідач, як фінансова установа, отримав в установленому порядку в Національному банку України банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом їх перерахування за наданими позичальником платіжними документами на поточний рахунок позичальника. Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, що позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 100 (сто) доларів США на відкритий йому рахунок для погашення кредиту та процентів. Відповідач виконав свої зобовязання щодо видачі кредиту позивачу в повному обсязі, що не заперечується сторонами. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який втілюється в положеннях ст.ст. 3, 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Так, положення ЦК України встановлюють, що кредитний договір є двостороннім, консенсуальним, відплатним та обов'язковим до виконання сторонами. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При укладенні кредитного договору між сторонами були узгоджені всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх виявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Суд дійшов висновку, що кредитний договір, укладений сторонами, повністю відповідає вимогам цивільного законодавства, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети; суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способу забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткової ставки; порядку плати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, договір укладено в письмовій формі і сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Зі змісту договору вбачається, що умови договору є чіткими, зрозумілими та не містять двозначності. Підписуючи зазначений кредитний договір позивач вільно виявив своє бажання укласти кредитний договір саме на зазначених у ньому умовах. Посилання позивача на те, що він не був поінформований про умови кредитування, спростовуються особистим підписом позивача на кожній сторінці договору та відсутність застережень і зауважень. Як зазначено у п.7.7 кредитного договору, сторони підтвердили, що умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позичальником отримано до укладення цього договору. Тому посилання позивача стосовно того, що при укладенні кредитного договору відповідач не повідомив його письмово про умови кредитування та не надав детальний розпис загальної вартості кредиту, як це передбачено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Аналогічна правова позиція викладена у п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012р. У п.11 вищевказаної Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012р. зазначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Суд вважає, що при укладенні даного кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому мав би передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за договором. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. У позивача існувала можливість передбачити в момент укладення кредитного договору зміну курсу гривні відносно долара США враховуючи динаміку зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні - і її девальвації та можливість отримання ним кредиту в національній валюті, а тому одна з обов'язкових умов для зміни кредитного договору у зв'язку з істотною зміною обставин відсутня. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 29 серпня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-190цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що підстав для визнання кредитного договору немає, оскільки кредитний договір відповідає вимогам цивільного законодавства, доводи позивача є безпідставними та не обґрунтованими і зводяться до його субєктивної думки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити.

Outcome: dismissed