Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

[PERSON] 04 червня 2019 року звернулася до суду із позовом в інтересах [PERSON] , в обґрунтування якого посилається на те, що після смерті [INFO] матері останнього [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] ). Він фактично прийняв спадщину шляхом володіння та користування будинком. В травні 2016 року він через свого представника звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у вигляді вказаного житлового будинку за зазначеною адресою в порядку спадкування за законом, але той постановою відмовив йому у видачі свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на право власності на цей будинок. Тому просить встановити факт прийняття спадщини та право власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги в інтересах [PERSON] підтримала, в останнє судове засідання не з`явилася, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутністю. Представник відповідача в особі Кремінського міського голови Ю.О. Прокопенко у судове засідання не з`явився, у заяві на ім`я суду просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. Тому суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України останнє судове засідання провести без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Абзацом 2 п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. На підставі п. 23 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду. Відповідно до договору купівлі продажу домоволодіння від 28 листопада 1947 року, власником [ADDRESS] , розташованого на земельній дільниці площею 1 500 кв.м., є [PERSON] (а.с.17), яка відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.15) померла [INFO] . Згідно відповіді начальника КП «Кремінське РБТІ» К.В. Камєнєва на ім`я позивача від 04 квітня 2016 року (а.с.21) вказаний будинок /на теперішній час [NUMBER]/ відповідно до інвентаризації від 21 лютого 1957 року знищений, а на цій земельній ділянці у 1956 році побудований новий житловий будинок, який в експлуатацію не приймався. Під час інвентаризації від 26 лютого 2008 року цей факт підтверджено і станом на 01 січня 2013 року право власності на нього також не зареєстровано. У технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок, виготовленому 26 лютого 2008 року начальником БТІ [PERSON] (а.с.43-47) містяться відомості про те, що буд . [ADDRESS] , 1956 року будівництва належить [PERSON] . У цьому документі також зазначено план земельної ділянки, на якій збудовано будинок, та садиба. Відповідно до акту від 13 серпня 2019 року (а.с.50) позивач користується вказаними будинком та садибою, які належать його матері [PERSON] , більше 20 років. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили про те, що [PERSON] при житті своєї матері [PERSON] доглядав за нею, поховав, користувався та користується її будинком [ADDRESS] . У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 376 вказаного Кодексу об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Згідно із ч.2 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому за положеннями ч.4 вказаній статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч.4 ст. 376 та ст. 391 цього Кодексу). Із контексту норм ч.ч.3,4 ст. 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Частина 3 ст. 376 цього Кодексу дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Частина 3 ст. 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі "Артіко проти Італії" (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Суд також враховує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. п. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03)). Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства суд приходить до висновку про задоволення позову на будинок, на який, крім позивача, жодна особа не претендує. Спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася (а.с.61,62). Згідно положень Земельного кодексу УРСР від 29 листопада1922 року /який діяв на час будівництва нового будинку/ земельні ділянки у містах наділялись відповідними земельними органами. На виділених земельних ділянках у відповідності до ст. 23 зазначеного Кодексу землекористувач вправі був будувати, розташовувати та використовувати на землі будівлі та споруди, необхідні для господарських та житлових потреб. Відповідно до ст. 24 зазначеного Кодексу всі будівлі, споруди посіви та інші рослини, і взагалі все поєднане з ділянкою землі, яка знаходилась у користуванні землекористувача, визнавались його власністю. Також цей Кодекс не пов`язував виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації, тобто виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання ЦК України від 16 січня 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п.1 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» N9 10-1387/0/4-12 від 27 вересня 2012 року, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Отже право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно п. 3.1 наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №91 від 24 червня 2011 року (із змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за №830/19568, будівлі та споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року не підлягають прийняттю в експлуатацію та документом, який засвідчує відповідність вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, такі будівництва не вважаються згідно діючого законодавства самочинними. Отже у відповідності до зазначених норм права, що діяли на момент закінчення будівництва спадкового житлового будинку, підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог законодавства. У даному випадку не передбачено іншого порядку, окрім судового, для захисту інтересів позивача, тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] в інтересах [PERSON] .

Outcome: approved