Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що з ДП Маріупольське СУ № 1 «Донбасдомнаремонт» він перебував у трудових відносинах, під час виконання трудових обовязків у працедавця він отримав ушкодження здоровя через умови праці, що у подальшому призвело до отримання професійного захворювання, що підтверджується актом по формі П.4 від 16.03.2005 року. Відповідно до медичних документів у результаті професійного ушкодження здоровя позивачу встановлено захворювання «силікоз вузликова форма. Легенева недостатність першого ступеня. захворювання професійне», первинним висновком МСЕК встановлено 15% стійкої втрати працездатності. У подальшому після складання Акту про професійне захворювання, позивач мав ускладнення здоровя, як наслідок проходив відновлюванні курси: з 01.04.2013 по 20.05.2013 року у міському протитуберкульозному диспансері м. Маріуполя; з 17.05.2013 року консультування в КЛПУ «обласна клінічна туберкульозна лікарня. Враховуючи, що протягом 10 років він вимушений переносити та терпіти страждання, отримані внаслідок вказаного трудового каліцтва, та той факт, що трудове каліцтво вперше встановлено у 2005 році, коли виник страховий випадок й діяло законодавство, за яким відшкодування моральної шкоди за таких обставин відноситься до компетенції Фонду ССНВВПЗ, просить суд стягнути з відповідача на його користь 20000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, а також витрати на правову допомогу у сумі 649,60 грн. У ході судового розгляду 11.11.2015 року відповідно до ст..33 ЦПК України судом був залучений до участі у справі в якості співвідповідача ДП Маріупольське СУ № 1 «Донбасдомнаремонт». Згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 10.06.2003 року державна реєстрація юридичної особи припинена за судовим рішення Господарського суду АРК від 30.04.2013 року, 5002-17/4142-2012 у звязку з визнанням її банкрутом. Відомості щодо юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа, відсутні. Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, у ньому зазначених. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні зазначеним у позові, наполягав на задоволенні вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на рішення Вищого спеціалізованого Суду України вважає, що за даним позовом відповідачем повинно бути підприємство, а не Фонд, оскільки згідно з ч.8 ст.36 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» у редакції, яка діє з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того діючим законодавством визначено порядок встановлення факту спричинення моральної шкоди висновок МСЕК, який слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Також не обґрунтованим вважає розмір завданої шкоди, відсутність доказів зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Позивачу після отриманої травми були призначені всі необхідні виплати, в тому числі одноразова та щомісячні виплати. На підставі вказаного просить суд відмовити у позові щодо Фонду в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані письмові матеріали, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно записів трудової книжки [PERSON] з 28.09.1966 року працював у Ждановському СМУ-4 «Донбасдомремонт» вогнетривником 3 розряду, з 01.12.1987 року відповідно до Постанови ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР від 17.09.1986 року № 1115 у відповідності з новим тарифно-кваліфікаційного довідника підтверджений 6 розряд вогнетривника, з 15.01.1990 року трест "Донбасдомнаремонт" та його структурні підрозділи (спецуправління) переведені на оренду і перейменовані в орендне підприємство спеціалізований трест по ремонту металургійних печей та обладнання "Донбасдомнаремонт", з 15.04.2000 року у зв'язку з реорганізацією Маріупольський спецуправління № 1 КСП "Донбасдомнаремонт" перейменовано в дочірнє підприємство Маріупольський СУ-1 "Донбассдомремонт", 06.05.2005 року звільнений за власним бажанням у зв'язку з відходом на пенсію за віком, на підставі ст.38 КЗпП України. За результатами розслідування хронічного професійного захворювання спеціальною комісією у складі представників районної СЕС міста Маріуполя, членів профкому та представників ДП МСУ №1 «Донбасдомнаремонт» було складено Акт П.4, згідно якого позивачу [PERSON] було встановлено професійне захворювання: «силікоз вузликова форма. Легенева недостатність першого ступеня. захворювання професійне». Висновком МСЕК від 05.05.2005 року позивачу вперше встановлена втрата професійної працездатності на 15%. Згідно наявних у матеріалах справи довідок, висновку лікувально-експертної комісії на підставі проведених оглядів МСЕК ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] з 2005 року по теперішній час складає 15%. Вказані факти сторонами визнаються, а тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Внаслідок трудового каліцтва позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачеві вперше стійка втрата професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, встановлена висновком МСЕК у 2005 році й з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до розяснень, які містяться в п.п.1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-Х1У «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-Х1У), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-Х11 «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-1У, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або іншій нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Таким чином, право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2005 року позивач отримав професійне захворювання, що підтверджується актом по формі П.4 і 05.05.2005 року висновком МСЕК йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності на 15%, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз.4 ст.1, підп.. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, а також виключено ч.3 ст.34 Закону № 1105-Х1У, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Відділення, та останніх змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» , а тому правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін та нова редакція Закону не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. З урахуванням викладених норм права, того факту, що право на відшкодування моральної шкоду у позивача виникло 05.05.2005 року, тобто до прийняття цих законодавчих актів, тому саме на відділенні Фонду покладений обовязок відшкодувати моральну шкоду позивачу, не залежно від часу його звернення до суду із відповідним позовом. Внаслідок трудового каліцтва пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема повязаного із неможливістю отримання підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита, у звязку з невідповідністю фізичного стану здоровя вимогам, що предявляються до працівників. Він на протязі десяти років вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у сильних больових відчуттях, в необхідності проходження періодичного лікування, що підтверджується матеріалами справи. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 21 Закону № 1105-Х1У, що діяла у 2005 році. Тобто суд приходить до переконання, що позивачу внаслідок трудового каліцтва заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних та фізичних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я. На період встановлення позивачу стійкої втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 Закону № 1105-XIV, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. У зв'язку з чим, суд не може погодитися з доводами представника Фонду про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки страховий випадок стався до набрання чинності нормативними актами, на які посилається представник Фонду (щодо припинення виплати відшкодування моральної шкоди), а також щодо набрання чинності нової редакції Закону № 1105- XIV з 01.01.2015 року. Доводи відповідача щодо недоведеності позову у зв'язку з відсутністю медичного висновку про завдання позивачу моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах ст. 57 ЦПК України, тому суд не може прийняти їх до уваги, виходячи з наступного. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. За змістом ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення висновком МСЕК їй такої стійкої втрати працездатності вперше. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного Закону № 1105-Х1У (в редакції від 23 вересня 1999 року) сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. При цьому суд виходить з того, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічні положення викладені у Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачу у зв'язку з професійним захворюванням на підставі висновку МСЕК у 2005 році вперше встановлена втрата професійної працездатності, тому суд відповідно до ст. ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV приходить до висновку про наявність факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва та необхідність її відшкодування Фондом соціального страхування. Проте суму, яку просить стягнути позивач, вважає перебільшеною. Виходячи з положення ст.23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Крім того, відповідно до розяснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретного випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує стан здоров'я позивача, а саме, що він на 15 % втратив професійну працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом під час дії норм Закону № 1105-XIV, періодично продовжує лікування, що підтверджується записами його медичної картки амбулаторного хворого, з якої вбачається наявність постійного болю в грудної клітині, слабкість, сухий кашель, що призвело до наявного погіршення якості життя потерпілого, зниження життєвої активності, систематичного нездужання організму, наявність проблем зі сном, характер та істотну (понад 10 років) тривалість страждань, наявність вимушених змін у його житті, зокрема загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, що негативно впливає на його образ життя. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує положення ст.23 ЦК України, в тому числі й в частині вимог розумності та справедливості, та розяснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами). У звязку з чим вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості т а справедливості. Відповідно п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються Пенсійний фонд України та його органи; органи Фонду соціального страхування України, Фонду соціального захисту інвалідів і його відділення. Частина 2 ст. 88 ЦПК України передбачає що, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Одночасно суд зазначає, що законодавством не встановлено звільнення Фонду соціального страхування від компенсації витрат на правову допомогу. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то витрати на правову допомогу підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1-2 ст. 84 ЦПК України витрати,пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права,несуть сторони,крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи (п. 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витратна правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах,в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення,іншою стороною,а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з Договором про надання юридичних послуг допомоги від 06.06.2015 року № Я-06/15пз, [PERSON] доручає ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» підготувати позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва. ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснює діяльність в сфері права. Згідно з Актом від 06.06.2015 року за договором № Я-06/15пз від 06.06.2015 року вартість наданих юридичних послуг, наданих ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» позивачу [PERSON], становить за підготовку та складання позовної заяви 649,60 грн.: 1218 грн.х40%х1год.20 хв.) Відповідно до квитанції ТОВ «Юридична компанія «Гарант правосуддя» отримало від [PERSON] 649,60 грн., як оплату за Договором від 06.06.2015 року за складання позовної заяви. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу також підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, й тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 162,40 грн.

Outcome: partial