Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

В обґрунтування позову [PERSON] (далі - позивач) зазначає, що з 25 січня 2003 року він перебував з [PERSON] (далі - відповідач) у шлюбі, який був розірваний рішенням Попільнянського районного суду від 07 квітня 2009 року. Проте після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом, вести спільно домашнє господарство, у них був спільний побут, бюджет, відпочинок тощо. Фактично вказане рішення суду на їхні відносини як подружжя ніяк не вплинуло, жоден з них також не укладав іншого шлюбу з іншими особами. Вони зареєстровані в одному будинку по сьогоднішній день. Разом вони ростили та виховували їхню спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . В 2012 році у них народилась ще одна спільна дитина - син [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 01.02.2019 року №00022012868. З вказаного витягу також вбачається, що реєстрація народження дитини здійснена як під час перебування батьків у шлюбі відповідно до ст. 133 СК України. Безперервність їхнього з відповідачем спільного проживання як сім`ї можуть підтвердити численні свідки. Також, у вказаному судовому рішенні від 07 квітня 2009 року про розірвання шлюбу зазначено про віднесення на нього витрат на оформлення розірвання шлюбу в органах РАЦС, при цьому таке оформлення було здійснене лише 31 січня 2019 року. За час їхнього спільного проживання в 2015 році вони придбали квартиру в [ADDRESS] . За їхньою спільною згодою набувачем майна в договорі купівлі-продажу була зазначена відповідач, проте кошти за квартиру сплачувались із їхнього спільного сімейного бюджету. Також за спільні кошти ними збудувано житловий будинок загальною площею 238,3 м. кв., який знаходиться по [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок було зареєстроване також на ім`я відповідача згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1496 га, кадастровий номер - [NUMBER] , право власності на яку також зареєстровано за відповідачем. Позивач зазначає, що останнім часом відповідач зі своїх особистих міркувань вирішила розірвати з ним сімейні відносини та припинити спільне проживання. При цьому, набуте під час нашого спільного проживання як сім`ї майно вона вважає виключно своєю особистою власністю, посилаючись на реєстрацію цього майна на її ім`я, і не бажає визнавати його права на це майно як співвласника. Будь-якого договору щодо спірного майна між ними не укладалось. Враховуючи вищевикладене, позивач просить, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю його та відповідача, як таку, що набута ними за час спільного проживання однією сім`єю; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , які розташовані по [ADDRESS] , спільною сумісною власністю його та відповідача, як такі, що набуті ними за час спільного проживання однією сім`єю. Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2019 року, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , які розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 липня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімє`ю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу - закрито у зв`язку з відмовою представника позивача в цій частині від позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту та відповідач не заперечує, що майно є їх спільною сумісною власністю як подружжя, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. В статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У відповідності з п.1 Постанови №11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950) (далі - Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року). За змістом п.3 вказаної Постанови розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Визначення статтею 16 ЦК способів захисту цивільних прав та інтересів має важливе значення в реалізації завдань цивільного судочинства - забезпечення справедливого неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак вимоги цієї статті і статті 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі статей 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами статті 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України. За статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв`язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом з матеріалів справи встановлено, що 25 січня 2003 року Корнинською селищною радою зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис №2. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] . Також [INFO] в них народився син [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 01 лютого 2019 року № 00022012868. /а. с. 12/ Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Витрати та оформлення розірвання шлюбу в органах РАЦС віднесено на [PERSON] . / а. с. 8/ 27 липня 2010 року набув чинності Закон України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", яким передбачено ряд суттєвих новел та внесено зміни до Сімейного Кодексу України. Так, згідно з положеннями законодавства розірвання шлюбу здійснюється органами державної реєстрації актів цивільного стану та в судовому порядку. Крім того Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" не передбачається проведення державної реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду про розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу в судовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду в паспортах або паспортних документах осіб, шлюб між якими розірвано, робиться у разі їх звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Водночас враховуючи дію законів у часі, Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" передбачено, що розірвання шлюбу, здійснене судом до 27 липня 2010 року, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Тобто, до липня 2010 року розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, підлягало реєстрації в відділі державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) за заявою колишньої дружини або чоловіка. Але у зв`язку з прийняттям 1 липня 2010 року Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», яким було внесено зміни до Сімейного кодексу України, цей порядок було змінено. Відповідно до перехідних положень вказаного закону рішення про розірвання шлюбу, прийняті судом до 27 липня 2010 року, підлягають реєстрації в органі ДРАЦС. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , Попільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 31 січня 2019 року складено відповідний актовий запис № 5 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . /а. с.13/ За період шлюбу та спільного проживання як чоловіка та дружини сторони придбали квартиру в [ADDRESS] , загальною площею 66,8 кв. м., житловою площею 33,5 кв. м., набувачем майна в договорі купівлі - продажу посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області від 16 квітня 2015 року зазначена [PERSON] . На зазначену квартиру ТОВ «Техсервісбут» станом на 14 квітня 2014 року виготовлено технічний паспорт. /а. с. 14/ Також, сторони за період шлюбу збудували житловий будинок загальною площею 238, 3 м. кв., який розташований по [ADDRESS] , право власності на який також зареєстровано на ім`я [PERSON] , згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії ЖТ № 182153450891 виданої 14 грудня 2015 року Управлінням ДАБІ у Житомирській області. Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1496 га, кадастровий номер [NUMBER] право власності на яку також зареєстрованого на відповідача. Наведене вище підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31 січня 2019 року № 154678640. /а. с. 9-11/ Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 03 квітня 2014 року №19946537 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 квітня 2014 року № 19947353, [PERSON] значиться власником земельної ділянки площею 0,1496 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] . /а. с. 69-70/ Згідно довідки виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 12 березня 2019 року № 517, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 22 лютого 2006 року за вищевказаною адресою проживали разом та вели спільне господарство з 03 жовтня 2007 року. Разом з ними за вищевказаною адресою також зареєстровані їхні діти: дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Наведене також підтверджується довідкою довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб виконавчого комітету Корнинської селищної ради Попільнянського району Житомирської області від 04 березня 2019 року № 449 450. /а. с. 53/ Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2019 року, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , а також на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , які розташовані по [ADDRESS] . /а. с. 31/ Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved