Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

28.03.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах,посилаючись на те, що згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області з відповідача на її корить стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частин з всіх видів його заробітку на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що відповідач взагалі не сплачував аліменти, утворилась заборгованість, яка станом на 01.02.2019 року становить 90 092,41 грн, та яку позивач просить стягнути з відповідача на її користь, а також стягнути 25488,94 грн - 1% пені за кожен день прострочки з цієї суми. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судовому засіданні позивач надала заяву про збільшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по аліментах в розмірі 101522,91 грн. та 1% пені за кожен день прострочення у розмірі 47647,21 грн., загальна сума стягнення 149170,12 грн. В судовому засіданні відповідач вказав, що дійсно не сплачував аліменти з 2013 року та має заборгованість, проте заперечував проти нарахованої позивачем суми пені. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Зобов`язано [PERSON] , виплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 01.08.2013 року. На підставі вказаного рішення було видано виконавчий лист №381/4413/13-ц від 21.08.2013 року. За невиконання вказаного рішення Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.164 КК України. З довідки-розрахунку заборгованості, виданою Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області від 01.05.2019 року, вбачається, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частин всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 01.08.2013 року. Станом на 01.05.2019 року заборгованість по аліментах складає 101522,91 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком, розмір пені за період з 2013 по 2019 роки становить 47646,21 грн. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із засобів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб), відповідно до Закону України " Про виконавче провадження" в редакції яка діяла на час правовідносин (далі) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 3-7, 14 частини 3 ст. 18 ЗУ " Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; 4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ. Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЗУ "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість понад три місяці. Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів повинна була б стягуватись у рамках виконавчого провадження державним виконавцем та не потребує винесення додаткового рішення суду про це. Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Оскільки стягнення заборгованості по аліментах, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку ст.194-195 СК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги про стягнення із відповідача заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувача і боржника. Разом з тим, згідно зі ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі №6-81цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобовязання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен зясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобовязань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Така-ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-94цс-15 від 1 липня 2015 року: З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Отже, наданий позивачем розрахунок неустойки (пені) здійснено з порушенням вимог закону і не може визнаватися судом як належним доказом. Разом з тим, суд не позбавлений права навести власний розрахунок, що було зроблено судом з врахуванням наданої довідки-розрахунку заборгованості, виданою Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області від 21.05.2019 року та сума неустойки (пені) за період з серпня 2013 року по квітень 2019 року становить 29787,17 грн. При розгляді справи відповідач заперечував проти стягнення неустойки (пені) посилаючись на те, що аліменти не сплачував так, як вважав дитину не його, при цьому належних доказів обґрунтування своїх доводів суду надані не були. У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Таким чином, під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 768,40 гривень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial