Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

У березні 2017 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просило суд стягнути з останньої суму сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі - 3 310,36 грн. та судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.10.2015 року в м. Києві на пр. Московському, [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER], не обрала безпечної швидкості руху, не дотрималась дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем [NUMBER] та тролейбусом ЛАЗ 301Д1 б/н [NUMBER]. В результаті зазначеного ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Потерпілій стороні в ДТП, було виплачено страхове відшкодування за ремонт транспортного засобу у розмірі 3 310,36 грн. Постановою Оболонського районного суду м. Києва [PERSON] була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності. Оскільки ПрАТ «СК «Провідна» повністю виконало покладені на нього зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування потерпілій стороні, та беручи до уваги те, що відповідачка порушила пп. в) п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме самовільно залишила місця дорожньо-транспортної пригоди, позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь 3 310,36 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу, а також судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував, звертав увагу на те, що постановою Оболонського районного суду м. Києва встановлено самовільне залишення [PERSON] місця дорожньо-транспортної пригоди, в зв'язку з чим ПрАТ «СК «Провідна» має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача відповідно до п. в) п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем своєї реєстрації, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у її відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 29.04.2015 року між ПрАТ «СК «Провідна» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно Полісу [NUMBER], за яким остання застрахувала цивільну відповідальність власника перед третіми особами при використанні транспортного засобу марки «Ауді» д.н.з. [NUMBER] (а.с. 24). 10.10.2015 року [PERSON] керуючи автомобілем [NUMBER] на перехресті проспектів Оболонського та Московського в м. Києві не дотрималась безпечної дистанції в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем [NUMBER], що рухався попереду, під керуванням [PERSON], який у свою чергу від удару допустив зіткнення із тролейбусом ЛАЗ 301Д1 б/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 76577008 та довідкою про пошкодження транспортних засобів (а.с. 21, 22). Як вбачається з матеріалів справи, постановою Оболонського районного суду м. Києва від 05 січня 2016 року [PERSON] була визнана винною та притягнута до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП за порушення нею вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, яке постановою Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року залишено без змін (а.с.15-20). У відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до страхового акту №2300093398 від 04.04.2016 року сума збитків завдана власнику тролейбусу ЛАЗ 301Д1 б/н [NUMBER], склала в розмірі 3 310,36 грн. (а.с. 12-13), яку ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» відшкодувало Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному ДЕПО №3 КП «Київпастранс», що підтверджується платіжним дорученням № 0019451 від 04.05.2016 року (а.с. 25). В судовому засіданні представник позивача пояснив, що оскільки відповідач [PERSON] самовільно залишила місце дорожньо-транспортної пригоди у ПрАТ «СК «Провідна» на підставі ст. 38 норм ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникло право регресної вимоги. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно пункту 22.1 статті 22 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ч. 1 ст. 993 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Згідно положень абз. в) пп. 38.1.1, п 38.1 ст. 38 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником) Разом з тим, за умовами ч.1,2,3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". ) Отже, оскільки що в матеріалах справи відсутня постанова суду, яка набрала законної сили про визнання [PERSON] винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.122-4 КпАП України, тим самим відсутні докази в розумінні ст.ст. 57, 60 ЦПК України щодо самовільного залишення місця дорожньо-транспортної події останньою, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки шкоди в порядку регресу, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed