Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

26 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], яким просила позбавити його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Позивачка посилалась на те, що за окремого проживання після розірвання шлюбу, відповідач ухиляється від виконання обов'язків по утриманню і вихованню дитини. Борг по аліментним платежам, які він не сплачує протягом восьми місяців, складає 4239грн.52коп. З сином батько не бачиться, неодноразово заявляючи, що дитина йому не потрібна. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що після припинення сімейних стосунків з відповідачем у лютому 2014 року дитина залишилася проживати з нею. Батько матеріальної допомоги на утримання сина не надавав і за рішенням суду з нього було стягнуто аліменти, які він виплачував з заробітної плати по місцю роботи до виїзду на заробітки за кордон влітку 2015 року. З бувшим чоловіком вони не дійшли згоди при визначенні умов його спілкування з дитиною. Вона наполягала, щоб побачення відбувалися у її присутності та в неї вдома. Вказане пояснювала неспроможністю батька самостійно доглядати за дитиною. Відповідач, за належності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом друку газетного оголошення у періодичному виданні газеті "Рідне Прибужжя" 02 червня 2016 року у судове засідання не з"явився. Про причини неявки [PERSON] не сповістив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. За згоди позивачки судом ухвалено про розгляд справи заочним порядком згідно глави 8 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації у суді підтримала його висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вказала, що сторони мають рівноцінні умови для проживання, батько характеризується позитивно, не може висловити свою думку по заявленому питанню, бо перебуває на заробітках за кордоном. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 2011 року. Його розірвано рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2014 року. Від шлюбу бувше подружжя має малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою в с.Павлівка Снігурівського району Миколаївської області. На підтвердження наведених обставин суд дослідив рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2014 року, яке набрало законної сили, свідоцтво про народження [PERSON], серії [NUMBER], видане Павлівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області за актовим записом№4 від 21 лютого 2013 року, довідку про склад сім"ї [PERSON] від виконкому Павлівської сільської ради за №442 09 березня 2016 року та акт депутата Павлівської сільської ради від 10 березня 2016 року (а.с.7,11,12,37). Як вбачається з рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2014 року через ненадання відповідачем матеріального утримання сину у добровільному порядку, з нього стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки доходу щомісячно до повноліття дитини. Згідно довідки ВДВС Снігурівського РУЮ від 23 травня 2016 року [PERSON] сплачував аліменти у визначеному розмірі у період з липня 2014 року по червень 2015 року, заборгованість станом на травень 2016 року рівна 7294грн.54коп. (а.с.44). По довідці з дошкільного навчального закладу "Барвінок" Павлівської сільської ради (дата видачі 04 квітня 2004 року) слідує, що батько [PERSON], вихованця різновікової групи протягом 2015-2016 років не відвідував батьківські збори (а.с.13). За наведеного, позивачка з підстави ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, в порядку ст.165 СК України як одна з батьків звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Допитані свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ствердили, що після припинення спільного проживання сторони у справі не дійшли згоди у питаннях утримання та виховання спільного сина. Відповідач навідував дитину декілька разів, а потім поїхав на заробітки за кордон і протягом року інтересу до дитини не виявляє, не приїздить, не провідує, коштів на утримання не переказує. Усі батьківські обов"язки виконує тільки матір. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] її онук. З позивачкою вони розлучилися, бо остання вважала, що він недостатньо заробляє. З цієї ж причини [PERSON] перешкоджала побаченням батька з сином. Він був змушений звертатися з заявою про визначення часу для спілкування з дитиною. Рекомендації органу опіки та піклування позивачка виконувати відмовилася. За конфлікту працівники сільської ради рекомендували не наполягати на побаченнях, щоб не травмувати психіку дитини, а почекати поки він підросте. Минулого року відповідач поїхав на заробітки за кордон та не має фізичної можливості спілкуватися з сином. Допитана свідком [PERSON] підтвердила, що позивачка відмовилася виконувати рішення органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації про участь [PERSON] у вихованні малолітнього сина. Сторони постійно сварилися. Вона дійсно радила відповідачу не наполягати на побаченнях деякий час поки син підросте, щоб не травмувати дитину. З матеріалів, наданих органом опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації, вбачається, що відповідач 21 березня 2014 року подавав заяву, в якій зазначив, що дружина [PERSON] обмежила його зустрічі з сином, 2013 року народження. До заяви додав позитивні характеристики з місця проживання та роботи. За висновком №15 від 21 березня 2014 року було рекомендовано визначити [PERSON] час для участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] з 09-00 до 13-00 в суботу та неділю за попередньою домовленістю з матір"ю [PERSON] Згідно довідки Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді №238 від 17 травня 2016 року сім"я [PERSON] і [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебували (а.с.43). Згідно висновку органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації №23 від 18 травня 2016 року, прийнятого з посиланням на досліджені судом докази, визнано недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.57). У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд не заслуховував думку малолітнього [PERSON], враховуючи, що з огляду на вік він не може сформолювати та висловити свою думку з питання позовних вимог. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Позивачкою належним чином не доведено ухилення відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов"язками.З її пояснень та показань свідків слідує, що між позивачкою та відповідачем мають місце особисті неприязні стосунки, які знайшли своє вираження у перешкоджанні батьку бачитися з дитиною та приймати участь у його вихованні. У матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію або своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина. До відповідача раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Сама по собі несплата аліментів за рішенням суду не є підставою позбавлення особи батьківських прав. Суд зважає на те, що попередньо з заробітної плати він регулярно сплачував аліменти, період несплати співпадає з виїздом відповідача на заробітки за кордон. При цьому, позивачка не зверталася до ВДВС з заявами про обмеження відповідача у виїзді за кордон чи про притягнення його до відповідальності за несплату аліментів. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою достатніх підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківськіх прав. Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки відповідача і його небайдужість до дитини, вимушеність виїзду на заробітки з перебуванням за кордоном і фактичну неможливість спілкуватися з дитиною певний час, приймає рішення про відмову в задоволенні позову, а відповідачу вказує про необхідність змінити ставлення до участі у вихованні дитини.

Outcome: dismissed