Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ "Лізингова компанія" Еталон" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позов мотивує тим, що маючи намір придбати трактор, позивач знайшов за допомогою мережі Інтернет офіс представництва лізингової компанії "Еталон" в м. Вінниці по вул. Привокзальній і попередньо ознайомився з інформацією про можливе придбання в лізинг необхідного йому трактора. Взявши необхідні кошти, позивач поїхав до м. Вінниці для укладення договору. Прибувши до офісу відповідача він поспілкувався з представником компанії , яка розповіла йому про умови придбання трактора в лізинг та надала, для ознайомлення, бланк договору фінансового лізингу, головними умовами якого було те, що трактор буде постановлено йому протягом 5-ти днів, що він повинен сплатити 10 % авансового платежу та на протязі двох років сплачувати вартість предмету лізингу і відсотки. Після цього представник компанії по імені Ірина запропонувала оплатити аванс за трактор, а вона тим часом буде заповнювати договір та виписала бланк квитанції та повідомила, що кошти він сплачує за трактор та послугу фінансового лізингу. Сплативши в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 43500 грн. авансу за трактор він повернувся та показав менеджеру квитанцію, а вона в свою чергу надала для підпису договір, також було наголошено, що всі інші платежі йому необхідно сплачувати після того, як йому передадуть трактор . На його пропозицію також було узгоджено, що трактор лізингова компанія поставить йому в м. Умань, про день поставки трактора мали повідомити протягом 5-ти днів. Приїхавши додому він став чекати телефонного дзвінка від відповідача. Після того як пройшло кілька днів зателефонував представнику компанії Ірині, яка запропонувала сплатити ще 50% авансового платежу та пояснила, що раніше треба було сплачувати 10 %, а зараз керівництво компанії вимогає 50 % проплати. Тоді він звернувся до юриста, з яким вони перечитали договір лізингу, та зрозумів, що його ввели в оману, оскільки надали підписати зовсім інший договір, а не той з яким він знайомився. Згідно підписаного ним договору термін передачі трактора становив не 5 днів, а 50 робочих днів та лише після сплати 50% авансу, а не 10%, як було зазначено на сайті та зі слів менеджера. При цьому виявилось, що за умовами договору він сплатив не аванс за трактор, а комісію за організацію, яка зараховується на користь відповідача, а зовсім не за трактор. Отож, вважає укладений між ним та відповідачем договір лізингу таким, що не відповідає вимогам ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про захист прав споживачів», ЦК Україна. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву в якій заявлені вимоги підтримав повністю, просить слухати справу у його відсутність. Директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» Кептє С.В. надав суду письмові заперечення проти позову та просив розглянути справу у відсутність їхнього представника. З вказаних письмових заперечень слідує, що 22.02.2016 між відповідачем та позивачем було укладено договір фінансового лізингу №003488, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до вказаного, позивачем й було сплачено 43 500 грн. комісії за організацію. Окрім того, договір вчинений у письмовій формі, підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші договору, в якому вказані усі істотні умови. Того ж дня позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору з додатками №№ 1, 2, 3, а також підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Посилаючись на вимоги ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 229-230 ЦК України, представник відповідача вважає їхню підприємницьку діяльність чесною та такою, що відповідає вимогам закону. Окрім того, в договорі містить індивідуальні ознаки предмета лізингу, в ньому чітко прописано перелік лізингових платежів та надання лізингодавцю можливості не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, під чим проставлені підписи позивача. З огляду на викладене, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, з чого слідує, що в їх задоволенні слід відмовити. Дослідивши матеріали цивільної справи та письмові заперечення представника відповідача, суд дійшов наступного висновку. 22.02.2016 р. [PERSON] уклав з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір № 003488 фінансового лізингу з додатками. Згідно п. 1.1 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 81.1 Білорус), зазначений в п. 3.1 договору та специфікації, що є додатком №3 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця /п.3.3 договору/ та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля /п. 5.9 договору/. Згідно ст. 11 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 50 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п.2 ч. 1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2, ч. З ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється; нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною; Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, гака практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Прояв нечесної підприємницької практики відповідача полягає у наступному. Усі підготовчі дії до спонукання укласти договір з боку відповідача розпочинаються з пропозицій на автомобілі та техніку за привабливою ціною, яка фактично є нижчої за ринкову, у т.ч. від ціни виробника, а відтак завідомо нереальною, однак така інформація підтверджується на офіційному сайті відповідача з обґрунтуванням «співпраці» з автосалонами завдяки чим пояснюються знижки, на сайті також пропонуються «умови лізингу» щодо сплати 10 % авансу, після чого автомобіль/техніка передається у користування за 5 днів, при цьому у переліку лізингових платежів ніякої «комісії за організацію» не йдеться. Надалі менеджери ТОВ «ЛК «Еталон» завіряють, що автомобілі є в їхньому салоні. За таких обставин до підписання пропонується договір прямого лізингу, що можливо лише при наявності автомобілів у власності лізингодавця. Однак, як вбачається із підписаного позивачем договору, за ним ( п. 1.3 договору) лізингодавець лише бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу (непрямий лізинг). У відповідача створюється враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності вже придбані автомобілі та техніка за визначеною ціною. В той час як фактично у договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50% його вартості та 10% комісії за організацію та 3% комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 50 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Крім того, представником відповідача було запропоновано при укладанні договору сплатити аванс за автомобіль, однак фактично цей платіж виявився комісією за організацію, яка у договорі формулюється як одноразова плата - «комісія за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору», про дійсне призначення якого позивача було введено в оману під виглядом сплати коштів за товар. Очевидним є також те, що після усвідомлення людиною, що уклала із відповідачем договір на невигідних для себе умовах, - послідує вимога про його розірвання. Однак, до договору включено умови (п. 12.12), що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Наведені обставини відповідно до п.2 ч.1, п.п. 1, 3 ч. 2, п.п. 1, 2, ч. З ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є проявом нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Згідно до ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Окрім того, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про предмет лізингу, який згідно ч. 1 ст. З закону та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Натомість, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка .МТЗ 52.1 Білорус, у кількості 1, еквівалент 16 195,09, ціна 435 000 грн. Таке визначення предмету лізингу не відповідає навіть поняттю речі, визначеної родовими ознаками (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо), не говорячи вже що така характеристики очевидно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі, що відрізняє її з-поміж інших подібних. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами будь-якого договору є його предмет. До істотних умов договору фінансового лізингу частина 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносить, зокрема, умову про предмет лізингу. В свою чергу, ч. 1 ст. З Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 807 ЦК України визначають, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. При цьому, вимога закону про індивідуальне визначення предмету лізингу є імперативною, а відтак обов'язковою для усіх видів лізингу - як прямого так і непрямого. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивіалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками є незамінними. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем підписано договір, який зветься договором фінансового лізингу. Правовідносини між сторонами такого договору регулюються перш за все спеціальним законом, у зв'язку з чим договірні умови мають чітко та вичерпно відповідати вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, а також моральним засадам суспільства. Як вбачається із наведеного, у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, і це є порушенням ст. 203 ЦК України. Індивідуальне визначення предмету лізингу у договорі фінансового лізингу, а також поняття індивідуально визначеної речі прямо встановлено законом та є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства для даного виду договору. Відтак, такі договірні умови є імперативними та не можуть визначатись, змінюватись, тлумачитись та розширюватись сторонами на свій розсуд. Також у порушення вимог ст. 203 ЦК України до договору включено під виглядом лізингових платежів обов'язкових до сплати лізингоодержувачем проплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не меньше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Виходячи із встановленого законом поняття фінансового лізингу, лізинговими платежами є платежі, пов'язані із користуванням предметом лізингу. Згідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч. 2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не пов'язані із користуванням предметом лізингу та у додаток не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі, та, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу, що доводиться наступним: Перелік та розрахунок лізингових платежів описаний у ст. 8 договору та містить, зокрема: Перший лізинговий платіж (п. 8.2.1) який складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингодавця. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмету лізингу визначений в додатку № 1 до договору та складає 3% вартості предмета лізингу. Другий лізинговий платіж(п. 8.2.3), який складається із: -відшкодування частини вартості предмета лізингу; -сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу; -сплата комісії за супроводження договору. При цьому, «Комісія за організацію» не передбачена ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а відтак включена до договору безпідставно. Перш за все цей платіж не є лізинговим, так як не відповідає його поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу. У розділі 2 договору - «Визначення термінів» Комісія за організацію формулюється як «одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання)». Так, законом передбачений лише один вид лізингового платежу, що є винагородою - за передачу у лізинг майна, і така винагорода окремо передбачена договірною умовою у складі першого лізингового платежу у вигляді «комісійної винагороди лізингодавцю за передачу предмета лізингу» (п.п. в) п. 8.2.1 ст. 8 договору), а тому «комісію за організацію» не можна віднести до цього виду винагороди. «Супроводження договору протягом усього строку його дії» у складі комісії за організацію спростовується аналогічною складовою другого лізингового платежу. Таким чином, із договірних умов вбачається подвійне включення до обов'язків лізингоодержувача винагороди, що не передбачено законом та подвійної плати за «супроводження договору» тобто за одні й ті ж самі дії, не говорячи про те, що поняття «супроводження договору» є абстрактним, не передбаченим жодною нормою закону, перш за все, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», а у договірних умовах не розшифровано його зміст та вартість. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу відноситься умова про лізингові платежі. Водночас формулювання поняття лізингового платежу та їх склад також визначений законом та договір у цій частині вимогам закону - не відповідає. Як обгрунтовано вище, комісійна винагорода (комісія за організацію), зазначена у пп. а) п. 8.2.1 договору - не передбачена спеціальним законом і не є лізинговим платежем у розумінні Закону України «Про фінансовий лізинг», у зв'язку з чим не має під собою правових підстав. Не передбачений такий платіж й іншими нормами цивільного законодавства (ані положеннями про купівлю-продаж/поставку, ані найму, які застосовуються до правовідносин фінансового лізингу), у зв'язку з чим «комісія за організацію» не має під собою правових підстав. Виходячи із звичаїв ділового обороту, плата за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання будь-якого договору та ще й в такому невиправдано великому розмірі є необгрунтованою. Окрім наведеного, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Як вбачається із договірного формулювання складових лізингових платежів, їх поняття є нечіткими та двозначними. Так, формулюючи зміст лізингових платежів, відповідач застосовує поняття, що мають протилежні значення як у загальновизначеному значенні так і у значенні, визначеному законодавством - аванс визначає як відшкодування, винагороду - як витрати. Крім того, подвійне включення до договору винагороди - за укладання договору, що водночас не передбачено законодавством та за передачу у лізинг майна порушує принцип рівності сторін договору, так як збільшується передбачений законом обсяг обов'язків лізингоодержувача, зокрема, по сплаті лізингових платежів, в той час як обов'язки, які приймає на себе відповідач залишаються у обсязі, передбаченому законом. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» порушення рівності сторін договору є порушенням прав споживача. Договірне формулювання дій відповідача, обумовлених обов'язком лізингоодержувача сплатити комісію за організацію, як-то «моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу», окрім абстрактності таких визначень, їх безпідставність в якості лізингового платежу, окрім викладеного вище, доводиться наступним: Фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату. Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), і договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. За змістом п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, зокрема, про ціну продукції. Включення відповідачем у ціну продукції платежів, які за законом не можуть бути покладені на споживача, суперечать цим положенням Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів визначає конкретні умови договорів, які є несправедливими. Пунктом 4.4.2 договору передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Пунктом 12.12 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. Штрафу за розірвання договору законом не передбачено. Однак, п. 12.12 договору не визначає, за невиконання якого договірного зобов'язання застосовується «штраф», рівно як сума цього зобов'язання та відсотки від нього, як- то передбачено законом. Сплачена позивачем «комісія за організацію» є виконаним договірним зобов'язанням з його боку. Водночас розірвання договору за бажанням лізингоодержувача є узгодженою сторонами договірною умовою. Тому використання лізингоодержувачем договірного права на розірвання договору не є порушенням зобов'язання, у зв'язку з чим застосування неустойки у вигляді штрафних санкцій та неповернення сплаченого за договором - суперечить нормам ЦК України. При цьому, розірвання договору не містить для відповідача будь-яких негативних наслідків для здійснення ним господарської діяльності, так як: -«комісія за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладання договору» не є послугою та отримана відповідачем безпідставно, шляхом включення до договору умов, не передбачених законом, що обґрунтовано вище; -аванс ціни предмета лізингу сплачується згідно договірних умов на придбання відповідачем у свою власність предмету лізингу і фактично, виходячи з договірних умов є привласненням відповідачем 20% авансового платежу під виглядом штрафу, законні підстави для якого відсутні та суперечить нормам ЦК України в частині визначення поняття штрафу та підстав його застосування. Також включення до договору умов, за якими лізингоодержувач зобов'язаний сплатити на користь лізингодавця не передбачені законом платежі (що надає підстави для визнання таких умов недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України), та ще й у невиправдано великому розмірі (10% від вартості предмета лізингу), які при розірванні договору не повертаються, - є очевидно несправедливими договірними умовами. Водночас договірна умова, передбачена п. 12.12 договору в частині часткового повернення авансового платежу та неповернення комісії за організацію при розірванні договору прямо підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Як вбачається із аналізу п. 12.12 договору на предмет його відповідності зазначеній нормі закону, то згідно останньої при розірванні договору позивач мав би отримати відповідну компенсацію, проте договірна умова навпаки, передбачає таку компенсацію для відповідача (причому у порушення ст. 549 ЦК України), що прямо суперечить закону та є конкретно визначеною ним несправедливою договірною умовою. Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України). Ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем; він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору. Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників. Передбачені ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 про несправедливі умови в споживчому договорі, яка включена до Плану виконання заходів з імплементації актів законодавства ЄС, затвердженого Мінекономрозвитку України, яким передбачена розробка проектів нормативно-правових актів з метою імплементації законодавства ЄС. Згідно зі ст. 3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього. Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ЦК України та ст. З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст.ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; додержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України - є підставою недійсності цього правочину. Визнання недійсними несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює і зміну нших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як за договірними умовами сплата комісії за організацію прямо пов'язана із наданням предмету лізингу у користування, який, у свою чергу не є визначеним та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас, за договором без сплати комісії за організацію предмет лізингу не надається, а за відсутності індивідуального визначення предмету лізингу, - фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов'язки. За таких обставин, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215 ЦК України, спірний договір підлягає визнанню недійсним в цілому. Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 43500 грн., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь. Крім того, відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі в сумі 551,20 грн., від сплати якого при зверненні до суду з даним позовом звільнено позивача.

Outcome: approved