Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом зазначивши, що близько 19 год. 45 хв. в с. Гусакове, Звенигородського району, Черкаської області [PERSON] керував автомобілем марки ВАЗ 21011, здійснив наїзд на тварину (корову) яка на близькій відстані перед автомобілем раптово вибігла із-за кущів. [PERSON] не встиг загальмувати та трапилося ДТП, внаслідок якої автомобіль отримав механічні пошкодження. В подальшому відшкодувати завдану шкоду власники корови відмовились. Постановою Звенигородського районного суду від 29.10.2015р. відповідачку [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого \~ст. 124 КУпАП\~та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу. Зазначає, що в результаті даної ДТП матеріальна шкода, яка виражається у пошкодженні автомобіля становить 11000 грн., а також йому спричинена моральна шкода яку він оцінює у 1000 грн. Враховуючи наведене позивач просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] 11000 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди та 1000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Також просить суд стягнути понесені судові витрати\~ Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] визнала позов у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, врахувавши визнання позову відповідачкою, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 4\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до розяснень, викладених в п. 24\~постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що відповідачкою визнається розмір матеріальної шкоди і від проведення експертизи остання відмовляється, таке визнання позову приймається судом і в цій частині позов підлягає задоволенню. Разом з тим, визнання позову відповідачем не є для суду обов`язковим і суд не приймає визнання позову відповідачкою [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення судових витрат, оскільки таке визнання не відповідає вимогам закону. Згідно з\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено у п.5\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як стверджує позивач у позовній заяві моральна шкода полягає у небажанні відповідачки [PERSON] відшкодувати позивачеві спричинену матеріальну шкоду, оскільки остання уникає зустрічей з позивачем. Крім того в обгрунтування моральної шкоди зазначив, що вказана ситуація перешкоджає позивачу в реалізації соціально та особисто значущих потреб, а саме в матеріальному благополуччі, в сприятливому сімейному кліматі. Згідно з ст. ст. 58,\~59,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана належними та допустимими доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, розмір грошового відшкодування моральної шкоди судом визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Однак, позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, зокрема не було надано доказів щодо розміру моральної шкоди, на який претендує позивач. Крім того як встановлено судом, і вбачається із постанови Звенигородського районного суду від 29.10.2015 р., копії довіреності, наявної в матеріалах справи та підтверджується поясненнями представників позивача, автомобіль був переданий позивачем іншій особі його представнику [PERSON] доказів щодо того, що саме позивачем були понесені витрати у зв`язку з пошкодженням автомобіля та внаслідок цього, саме у нього виникли перешкоди в реалізації соціально та особисто значущих потреб позивач не надав. Як вбачається із постанови Звенигородського районного суду від 29.10.2015р. представника позивача [PERSON] у фактичному користуванні якого перебуває автомобіль і який керував ним під час ДТП, було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 КУпАП\~та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу за те, що останній поїхав з місця вчинення ДТП. Позивачем та його представниками не заявлялось суду клопотання про проведення судово-психологічної експертизи для встановлення особливостей психічних процесів, станів і властивостей [PERSON], висновок за якою надав би можливість суду поза всяким сумнівом стверджувати про факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача в частині відшкодуання моральної шкоди недоведеними та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", відповідно до ст. 1 якого граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права. Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до вимогст. 197 ЦПК України розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Проте в матеріалах справи відсутні докази про кількість годин, які затрачено для надання правової допомоги по справі, розрахунок складу і розміру цих витрат, в укладеному між позивачем і адвокатом [PERSON] договорі про представництво в цивільному процесі від 19.10.2015 р. суми гонорару не оговорювалися, а квитанція від 30.12.2015р. містить лише загальну підставу призначення платежу грошових коштів в розмірі 3000,00 гривень «підготовка та ведення цивільної справи». Відсутня вартість і кількість часу затрачених на підготовку та представництво інтересів у суді. Відтак, враховуючи, що адвокатом [PERSON] згідно журналу судового засідання було затрачено 13хв. на представництво інтересів у суді, то із відповідачки підлягають стягненню 119, 43 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відтак із відповідачки підлягають стягненню 893,23грн. витрат понесених за сплату судового збору. На підставі викладеного , ст. ст. 3, 4, 13, 15, 16, 22, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

Outcome: partial