Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного договору № CVRSGA00000003 від 21 листопада 2007 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 11215 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 21 листопада 2017 року. Зазначає, що згідно договору, у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогошеної в строк заборгованості за кредитом. 21 листопада 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати у повному обсязі за борговими зобов'язаннями [PERSON] що виникають з умов кредитного договору. Посилається на те, що протягом дії кредитного договору відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання за вказаним договором належним чином не виконував, в результаті чого станом на 29 серпня 2014 року виникла заборгованість в сумі 9946,91 доларів США, а тому просив задовольнити позов. Не погоджуючись із вказаним позовом, відповідачі [PERSON]В та[PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та правочину забезпечення виконання зобовязання у вигляді іпотеки, в якому вказували, що кредитний договір, який укладений 21 листопада 2007 року № CVRSGA00000003 між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] слід визнати недійсним, оскільки укладений з порушенням вимог діючого законодавства України, а подальше його використання завдає їм матеріальних збитків. Вказують на те, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовану сукупну вартість кредиту та про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чого не було зроблено банком, і в замін запропонували укласти договір за ануїтентною схемою, яка не була їм вигідною. Крім того, банк взагалі не повідомив їх про сукупну вартість кредиту ні до, ні під час укладання самого договору та не надав до договору графіку погашення кредиту, внаслідок чого, вони позбавленні можливості контролювати суму заборгованості та суму комісії на підставі чого банк нараховує пеню і отримує додаткову протиправну вигоду. Посилаються на те, що банк примусив [PERSON] укласти з ЗАТ «СК ІНГОССТРАХ» договір від 21 листопада 2007 року, щодо страхування його нерухомості, яка стала забезпеченням виконання ним зобовязання за кредитним договором у вигляді іпотеки, а тому просили зустрічний позов задовольнити. Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" первісний позов підтримала в повному обсязі та підставі ст. 31 ЦПК України збільшила позовні вимоги, та просила суд стягнути солідарно з відповідачів загальну суму заборгованості станом на 28 липня 2015 року у розмірі 12379,53 доларів США. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, вказавши на те, що він є безпідставним, оскільки згідно розділу 7 кредитного договору вбачається, що клієнту [PERSON] було надано вичерпну інформацію, щодо форми кредитування та інших істотних умов, і в свою чергу останній погодився з усіма запропонованими умовами кредитування, підписавши даний договір. Крім того, в день укладення кредитного договору [PERSON] була підписана довідка про наявні умови кредитування. 16 червня 2011 року [PERSON] підписав додаткову угоду з ПАТ КБ «Приватбанк», якою були внесені зміни в Кредитний договір від 21 листопада 2007 року, якою було встановлено щомісячний платіж у розмірі 163, 19 доларів США. Більш того, дна інформація в повному обємі викладена в тексті кредитного договору, з чим в повній мірі погодився [PERSON], особисто підписавши кожну сторінку. Відповідачі [PERSON]В,[PERSON] та їх представник в судовому засіданні збільшені позовні вимоги про стягнення заборгованості не визнали та заперечували проти їх задоволення. Вимоги зустрічного позову підтримали та просили їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON]В,[PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно з укладеного договору № CVRSGA00000003 від 21 листопада 2007 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 11215 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, з кінцевим терміном повернення до 21 листопада 2017 року. (а.с. 12) Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. \~\~\~\~\~\~ Зобов`язання за Кредитним договором\~\~забезпечено договором поруки укладеного21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], згідно якого поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати у повному обсязі за борговими зобов'язаннями [PERSON] що виникають з умов кредитного договору (п.п. 2, 4, 16 договору поруки). (а.с. 19) Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України). Так, при укладенні договору поруки між Банком та [PERSON] було досягнуто згоди з усіх питань договору та досягнуто згоди на його укладення, про що свідчать підписи сторін. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. При цьому відповідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Додатковою угодою №1 від 16 червня 2011 року до кредитного договору № CVRSGA00000003 від 21 листопада 2007 року [PERSON] продовжено строк кредитування по 09 червня 2021 року та викладено графік погашення кредиту в новій редакції, з передбаченою сплатою неустойки у разі неналежного виконання зобовязання. Оригінал якої отримано особисто [PERSON], про що свідчить підпис. (а.с. 16) Зобовязання, щодо своєчасного повернення кредиту та плати за його користування відповідач [PERSON] за вказаним договором належним чином не виконував, як наслідок з рахунку загальної суми заборгованості вбачається, що сума заборгованості станом на 28 липня 2015 року становить 12379,53 доларів США, яка складається з: 8268,70 доларів США заборгованість за кредитом, 1716,39 доларів США заборгованість за відсотками, 390,44 доларів США заборгованість по комісії, 1403,71 доларів США заборгованість по пені, а також штрафи відповідно до договору: 11,33 доларів США штраф (фіксована частина), 588,96 доларів США (процентна складова). У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного законодавства у встановлений строк. Одним з видів забезпечення зобов'язання, згідно вимог ст.ст. 546, 549-552 ЦК України, є пеня - неустойка що стягується з боржника і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Відповідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність визначає банківський кредит як будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ухвали, від 29 квітня 2015 року, Кіцманським районним судом за клопотанням представника відповідачів, по даній справі призначено судово-печеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання, чи виконаний підпис, вчинений на документах повязаних з кредитуванням, особисто самим [PERSON] чи різними особами . Однак, з не оплатою, ухвала суду про призначення експертизи, Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, залишена без виконання. З положень ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми та інше. Своїми підписами [PERSON], підтвердив те, що він повністю ознайомлений з пунктами кредитного договору № CVRSGA00000003 від 21 листопада 2007 року та надає свою згоду на порядок виконання умов зазначеного договору. Аналізуючи встановлені судом в ході розгляду справи фактичні обставини та викладені норми чинного законодавства, суд вважає вимоги Банку обґрунтованими та доведеними, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо заявлених [PERSON]В та[PERSON] зустрічних позовних вимог, суд вважає їх необґрунтованими за наступних підстав. Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме - коли зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин вчинений батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. [PERSON]В та[PERSON]М не наведено жодної з вищезазначених обставин, які б могли слугувати підставою для визнання договорів недійним. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Як вбачається з матеріалів справи при укладенні кредитного договору та договору поруки Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» зазначив у договорі всі істотні умови договору, а позивачі були належним чином ознайомлені з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняли пропозицію, і як наслідок підписали договори. При цьому не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивачів прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах. Пред'явлення позову до банку про визнання кредитного договору, договору поруки та правочину забезпечення виконання зобовязання у вигляді іпотеки недійсними з надуманих підстав, навмисне затягування справи з боку відповідачів за первісним позовом, що знайшло своє відображення у клопотаннях про витребування від ПАТ КБ «Приватбанк» документів, проведення їх експертизи (вартість проведення якої відповідачами сплачена не була) свідчить про їх небажання виконати взяті на себе зобов'язання та намагання уникнути відповідальності. Також, суд критично ставиться до пояснень представника відповідачів, що позивач за первісним позовом, укладаючи договір, примусив [PERSON] укласти 21 листопада 2007 року з ЗАТ «СК ІНГОССТРАХ» договір, щодо страхування його нерухомості, яка стала забезпеченням виконання ним зобовязання за кредитним договором у вигляді іпотеки . Крім того, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню, оскільки договори укладені відповідачами за первісним позовом на підставі вільного волевиявлення (договір кредиту позивачем підписаний та кредитні кошти отримані, тобто сторони досягли згоди по усім істотним умовам договору), підстав для визнання договору недійсним відповідно до ст.215,203 ЦК України не встановлено. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають до задоволення із стягненням з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача понесених ним судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 2, 11, 14, 16, 215, 525-527, 530, 536, 553, 554, 610-612, 625, 638, 639, 651, 1049, 1050, 1054, 1055, 1056-1, 1057 ЦК України, ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року,

Outcome: dismissed