Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

Позивачка 30.07.2015 року звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила наступне. З відповідачем вона перебувала в шлюбі, від шлюбу мають дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка проживає із нею. Причиною розірвання шлюбу стало насильство в родині, відповідач бив та ображав її на очах у дитини, застосовував насильство й до дитини. З 2012 року вони в шлюбі не перебувають. Дитина проживає із нею, присуджені аліменти в розмірі 300 гривень щомісячно відповідач сплачує не регулярно, а вона має постійний стабільний дохід. Відповідач як і минулого року відмовляється надати дозвіл у добровільному порядку для виїзду дитини за кордон. В минулому році питання надання дозволу також вирішувалось в судовому порядку та рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова такий дозвіл надавався. Відповідач під час розгляду справи займав позицію не визнання позову, оскільки він не заперечував проти виїзду дитини за кордон, показував виготовлений нотаріальний дозвіл, але дозвіл так і не віддав, оскаржував рішення в апеляційному порядку, з метою затягнути її виїзд з дитиною. На момент подачі позову позивач і інтересах дитини з метою її фізичного розвитку, розширення кругозору та оздоровлення, забронювала номер на себе та дитину у п'ятизірковому готелі в Туреччині в період з 25.08.2015 року по 10.09.2015 року. Також планує поїхати із донькою до Російської Федерації у місто Петербург, де у неї мешкають родичі, вважала, що це буде на користь дитині, там дуже багато історичних цінностей, пам'яток архітектури, палаців та т.п.. Для здійснення поїздок за кордон на відпочинок потрібна згода обох батьків, але домовитись із відповідачем вона не має можливості, оскільки він постійно провокує скандали, викликає міліцію, намагається завдати тілесних ушкоджень. Вважала, що інтереси дитини порушуються та підлягають захисту саме в судовому порядку. Зазначала, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або при відсутності згоди одного з батьків з дозволу суду. Просила суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон малолітній [PERSON], [INFO], громадянці України, у супроводі матері [PERSON], в період з 01.08.2015 року по 30.10.2015 року. В ході розгляду справи позивачем подано заяву про уточнення своїх вимог, якою було збільшено позовні вимоги, просила надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон малолітній [PERSON], [INFO], громадянці України, у супроводі матері [PERSON], в період з 01.09.2015 року по 30.11.2015 року до Турецької Республіки та Російської Федерації, без дозволу батька - [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, підтримали, просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснила, що вона дійсно в минулому році із донькою перебувала в Турції на відпочинку, а потім поїхала до Російської Федерації. Просила не приймати до уваги доводи відповідача в частині того, що її донька не їздила відпочивати, оскільки ці доводи спростовуються даними міграційної служби, та надана копія довідки не може бути прийнята як доказ. Зазначала, що вона декілька разів просила відповідача надати дозвіл, оскільки має намір поїхати з дитиною на відпочинок, це відбувалось перед судовими засіданнями у Фрунзенському районному суді м.Харкова, але відповідач їй відмовив, письмово вона до нього не зверталась. Також звертала увагу, якщо відповідач мав би бажання надати своїй дитині можливість поїхати на відпочинок то безпосередньо в судове засідання надав би відповідний дозвіл. Просила врахувати, що визначений в договорі період бронювання готелю в Турецькій Республіці є плаваючим, вона попереджала в турагенстві про наявні обставини та буде можливість виїхати одразу після набрання законної сили рішенням суду у разі задоволення позову. Представник позивача пояснив, що позивач піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, має намір її оздоровити біля моря, а також в Російській Федерації дуже багато пам'яток культури, які доцільно оглянути. Вважав, що поданий позов в інтересах дитини, відповідач своїми діями свідчить про фактичне невизнання позову та заперечення проти надання такого дозволу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові пояснення по суті позову. Із змісту поданої заяви вбачається, що вимоги позову він не визнає, оскільки позивач до нього із такою пропозицією не зверталась, він їй не відмовляв, та доказів на підтвердження зазначеної обставини у позивача бути не може. Також зазначав, що в минулому році після того, як він дізнався про намір позивачки вивезти дитину до Туреччини наприкінці червня 2014 року, одразу надав в суді нотаріально посвідчену згоду на виїзд на ту дату, яку вказувала позивач у позові, але [PERSON] після цього змінила позовні вимоги в частині дати та повідомила, що поїде через два місяці, а проти виїзду до Криму в минулому році він дійсно заперечував в наслідок нестабільної ситуації. Також приводив судову практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ щодо даних правовідносин та наполягав на тому, що суд повинен встановити чи надано позивачем докази того, що другий з батьків відмовився надавати відповідний дозвіл. Додатково, 02.09.2015 року надав суду письмову заяву, в якій звертав увагу суду, що позивач вводить суд в оману. В 2014 році позивач не вивозила дитину за кордон в Турцію, не зважаючи на наявне судове рішення. Всі дії позивача спрямовані на те, щоб в подальшому позбавити його батьківських прав, про це йому повідомила їх спільна знайома. Дитина протягом вересня 2014 року постійно відвідувала дитячий заклад та не виїжджала за кордон з матір'ю. Наполягав на тому, що свою доньку він дуже любить, позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, він не перешкоджає відпочинку дитині, але дуже занепокоєний вибором позивача місць для відпочинку. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся. Суд, вислухавши доводи позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину, яка є малолітньою, а саме є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], про що свідчить копія відповідного свідоцтва про народження. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як зазначено в ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Тобто, сторони у справі, як батьки малолітньої дитини повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. В ході розгляду справи встановлено, що сторони у шлюбі не перебувають, шлюб розірвано відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.03.2012 року /а.с.17-19/. Також встановлено, що між сторонами існують напружені стосунки, в тому числі з приводу порядку участі у вихованні дитини, поділу майна. Позивач у справі має намір оздоровити дитину в Турецькій Республіці та ознайомити з пам'ятками культури у м.Санкт-Петербург Російської Федерації. При цьому, позивачем чітко визначено період перебування за кордоном з 01.09.2015 року по 30.11.2015 року. Позивачем укладено договір про туристичне обслуговування та отримання туристичної послуги - поїздки до Турецької Республіки готель Mukarnas spa resort 5* (а.с. 11-13). Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (затверджені постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. У відповідності із ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (затверджені постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом не приймається до уваги надана копія повідомлення щодо відвідування малолітньою дитячого закладу в період вересня 2014 року, оскільки на спростування доводів відповідача в частині того, що позивач не возила дитину до Туреччині в минулому році, до матеріалів справи надана копія ваучеру щодо перебування позивача та дитини [PERSON] в період часу з 05.09.2014 року по 15.09.2014 року в готелі Rixos Premium Belek (а.с.15). В ході розгляду справи було дійсно встановлено, що позивач письмово до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд за кордон не зверталась та надати такий доказ вона не має можливості. Але при цьому позивач в своїх поясненнях зазначила, що вона декілька разів усно зверталась до відповідача щодо надання можливості виїхати на відпочинок з дитиною, це відбувалось до розгляду справи в Фрунзенському районному суді м.Харкова, він їй відмовив. В свою чергу відповідач зазначені доводи в своїх письмових поясненнях спростовував. З урахуванням періоду перебування справи в провадженні суду, а саме з 30.07.2015 року, того, що відповідач був обізнаний про наявну справу, подавав свої міркування з приводу позову, вимоги позову не визнав, справу просив розглядати за його відсутності, відповідного дозволу не оформив та до суду не надавав, суд вважає, що зайнята позиція відповідачем свідчить про ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.91р.) передбачено в пункті 1 статті 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції ООН). З огляду на фактичні обставини справи, тимчасові поїздки за кордон позивачки та її доньки є однією з форм піклування здоров'ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а поведінка відповідача свідчить про незгоду надати такий дозвіл, та це не може бути перешкодою для тимчасових виїздів дитини за кордон у супроводі матері в період з 01.09.2015 року по 30.11.2015 року до Турецької Республіки та Російської Федерації. На підставі викладеного,

Outcome: approved