Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

У лютому 2014 р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], визнати розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області (далі - Управління) недійсним, визнати свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р., видане Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], недійсним, скасувати реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] позов визнав. [PERSON] проти позову заперечила, посилаючись на те, що: - частина позовних вимог, а саме - вимоги про визнання недійсним розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], мають розглядатись в порядку адміністративного судочинства; - вона не проживала у квартирі [ADDRESS], оскільки їй у цьому перешкоджали [PERSON] та [PERSON]; - вона є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS], а тому її не може бути визнано такою, що втратила право користування цією квартирою. Управління проти позову заперечило, посилаючись на те, що [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS], це її право власності є непорушним, а тому позов [PERSON] є безпідставним. Від Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Суд зазначає, що спір виник з приводу житлових та цивільних відносин, частина з яких хоча і виникла на підставі рішення Управління (структурного підрозділу виконавчого органу місцевого самоврядування - Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області) та рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, однак останні при прийнятті цих рішень не здійснювали владних управлінських функцій. Цивільним законодавством України передбачено право суду визнавати незаконним та скасовувати такі рішення, якщо вони суперечить актам цивільного законодавства і порушують цивільні права або інтереси: відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Крім того, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 15 Цивільного кодексу України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Таким чином, справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Суд звертає увагу, що при розгляді справи має значення послідовність розгляду позовних вимог. [PERSON] не змінювала послідовність позовних вимог, а відтак суд розглядає ці вимоги у тій послідовності, у якій вони наведені у позовній заяві. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Судом з'ясовано, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], вид спільної власності - спільна сумісна, форма власності - приватна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2013 р., а також свідоцтвом про право власності на житло від 24.10.2013 р. (а. с. 5, 6). Частиною першою статті 316, частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою та другою статті 355 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 369 Цивільного кодексу України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З вказаного випливає, що [PERSON], будучи спільним сумісним власником квартири [ADDRESS], може здійснювати це право за своєю волею, а саме - володіти, користуватись та розпоряджатись, проте спільно з [PERSON], якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вона не може бути протиправно позбавлена цього права, це її право є непорушним, про що зазначено у частині четвертій статті 41 Конституції України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], суперечить наведеним вище положенням Конституції України, статей 316, 317 та 369 Цивільного кодексу України, задоволення цієї вимоги призведе до порушення права спільної сумісної власності [PERSON] на цю квартиру. Більше того, як випливає з наведеного вище, [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], а, зважаючи на зміст статті 405 Цивільного кодексу України, з позовом про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, може звернутись не будь-яка особа, а лише власник цього житла. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], необхідно відмовити. Щодо позовних вимог про визнання розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління недійсним та визнання свідоцтва про право власності від 24.10.2013 р., виданого Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], недійсними. Судом встановлено, що розпорядженням від 08.10.2013 р. № 20491 Управління було задоволено прохання [PERSON] (заяву від 03.10.2013 р., а. с. 41) та передано квартиру [ADDRESS], у його та [PERSON] приватну спільну сумісні власність (а. с. 15). На підставі цього розпорядження Управління видало свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р. на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON] (а. с. 6). Зі змісту позовної заяви вбачається, [PERSON] просить визнати розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р., видане Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], недійсними за правилами недійсності правочинів. Однак, розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р., видане Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], не є правочинами у розумінні частини першої статті 201 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з листом Верховного Суду України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Крім того, законодавство України не передбачає такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання недійсним рішення органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, а передбачає такий спосіб як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності цих органів та осіб, про зазначено у пункті 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, цей спосіб конкретизовано частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Про це також зазначено: - у листі Верховного Суду України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними": це становище невиправдано розширює поняття "недійсність", підстави його застосування та правові наслідки. Зокрема, некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні; - у пункті 27 постанови від 01.03.2013 р. № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства. Тобто, розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та видане на його підставі свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р. на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], не можуть бути визнані недійсними у судовому порядку, у такому порядку їх може бути визнано незаконними та скасовано. Також суд вказує на те, що у позовній заяві не зазначено, яким чином Управління, прийнявши розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 та видавши на його підставі свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р. на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], порушило, невизнало або оспорило права, свободи чи інтереси [PERSON]. При цьому з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] документів для прийняття участі в приватизації цієї квартири до Управління не подавала. За таких обставин суд приходить до думки, що розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 та видане на його підставі свідоцтво про право власності від 24.10.2013 р. на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON] не вплинуло на права, свободи чи інтереси [PERSON]. Між тим, частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що звернення [PERSON] з позовом з вимого про визнання розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління недійсним та визнання свідоцтва про право власності від 24.10.2013 р., виданого Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], недійсним, було здійснено з порушенням статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління недійсним та визнання свідоцтва про право власності від 24.10.2013 р., виданого Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовна вимога про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], є похідною від попередніх двох вимог, а саме - про визнання розпорядження від 08.10.2013 р. № 20491 Управління та свідоцтва про право власності від 24.10.2013 р., виданого Управлінням, на квартиру [ADDRESS], на [PERSON] та [PERSON], недійсними. Тобто, оскільки у задоволенні цих вимог було відмовлено, то відсутні підстави для задоволення і цієї позовної вимоги. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що зі змісту статей 15 та 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" випливає, що державна реєстрація прав здійснюється на підставі рішення державного реєстратора, а запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майн лише у разі скасування на підставі рішення суду цього рішення (рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав). Таким чином, норми цього Закону не передбачають скасування у судовому порядку реєстрації права власності, а передбачаються лише скасування рішення державного реєстратора про держану реєстрацію прав, що є підставою для подальшого внесення запису про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане у попередніх двох абзацах є ще однією підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування реєстрації права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Як підсумок усього наведеного вище суд зазначає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed