Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до Троїцького районного суду Луганської області з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Троїцького районного суду Луганської області № 433/1891/15-ц виданої 23.12.2015 року, на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідача у вказаному будинку не проживають понад один рік, комунальні послуги не сплачують, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, та взагалі будинком не цікавляться. Факт реєстрації відповідачів у вказаному будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, через що позивач позбавлений можливості оформити продаж будинку. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник позивача, [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні заяви в повному обсязі, також просив визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки останній є сином відповідачів, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив справу розглянути на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила справу розглянути без її участі, вимоги не визнає. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилася, надала до суду пояснення, в яких проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Троїцького районного суду Луганської області у справі № 433/1891/15-ц від 23.12.2015 року про визнання мирової угоди, визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 111788563 від 26.01.2018 року, власником житлового будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с.9). З Акту від 10.10.2020 року, складеного комісією у складі депутатів Троїцької селищної ради, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] фактично ніхто не проживає останні 12 місяців, територія подвір`я перебуває у занедбаному стані, в будинку відсутнє опалення, водопостачання, електропостачання, частково відсутнє у віконних рамах скло, тече дах (а.с.13). Згідно довідки № 69 від 04.02.2021 року, виданої відділом ЦНАП Троїцької селищної ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с.75). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. 383, 386 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов`язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будинку, в якому залишаються зареєстрованими відповідачі по справі, чим позбавляють власника даного будинку права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved