Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката Темненко Валентини Олександрівни завернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Енергодарської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради провизнання права на приватизацію. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила на те, що 26 лютого 1994 року вона разом з членами своєї родини, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , отримала направлення на поселення у кімнату гуртожитку [ADDRESS] . У вищеназваному житловому приміщенні вони всі зареєстрували своє місце проживання та почали проживати в ньому. Донька [PERSON] померла [INFO] . Крім того, на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №370 від 17.11.2016р. позивачу було надано ордер на зайняття житлового приміщення у гуртожитку, а саме, квартири [ADDRESS] на склад сімї 3 особи: [PERSON] голова, [PERSON] син, та [PERSON] - онука. Син - [PERSON] та онука - [PERSON] в 2019 році за цим місцем реєстрації за власним бажанням були зняті з реєстрації за іншою адресою. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , на теперішній час є єдиним наймачем квартири у гуртожитку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . До вселення в вищеназвану квартиру [PERSON] була зареєстрована та фактично мешкала за наступними адресами: з 05.09.1986р.-по [INFO] р.- [ADDRESS] ; з 26.02.1999р.-по [INFO] р [INFO] - [ADDRESS] ; з 09.12.20І6р.-по теперішній час [ADDRESS] . Проживаючи в квартирі [ADDRESS] позивач разом з сином - [PERSON] приватизували вищезазначену квартиру. При цьому, право на безоплатну приватизацію використано в обсязі 36,3 кв.м. при нормі 52,0 кв.м. загальної площі квартири. Таким чином, [PERSON] використано житлових чеків 3,27 грн., а залишок складає 1,41 грн. Тобто, [PERSON] має право на приватизацію державного житлового фонду в межах невикористаних чеків. В серпні 2019 року [PERSON] виявила бажання приватизувати квартиру у гуртожитку в межах невикористаних житлових чеків, про що нею було подано заяву до органу приватизації. Посадовими особами органу приватизації було зазначено на те, що невикористання житлових чеків в період часу та місця проживання з 23.12.1995 року по 25.02.1999 року не підтверджено заявником, тобто в період часу з 23.12.1995 року по 25.02.1999 року місце проживання [PERSON] не було зареєстровано, але фактично вона мешкала у своїх знайомих за адресою: [ADDRESS] . В цей час вона продовжувала працювати на підприємствах м. Енергодар, що доводиться копією трудової книжки. Також разом з нею проживали і її неповнолітні на той час діти, які навчались у школі м. Енергодар. Позивач вважає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. № 500-VІ, вона має підстави скористатися правом на приватизацію кімнати у гуртожитку, оскільки більше п`яти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у гуртожитку, фактично проживає в ньому і не має власного житла. Просить суд визнати за нею право на приватизацію житлового приміщення, а саме квартири у гуртожитку [ADDRESS] безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека та з частковою доплатою. Ухвалою суду від 04.09.2019 року провадження по справі відкрито та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.11.2019 року справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, вимоги, викладені в позові, підтримує у повному обсязі (а.с.34). Відповідач Виконавчий комітет Енергодарської міської ради, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, відзиву та клопотань по справі від відповідача до суду не надходило. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Енергодарське бюро технічної інвентаризації» Енергодарської міської ради через канцелярію суду надало заяву про розгляд справи за відсутністю представника (а.с. 33). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] , та знайома з [PERSON] з кінця 1995 року, коли остання стала її сусідкою та стала проживати на квартирі [ADDRESS] . За цією адресою вона мешкала до лютого 1999 року. В цей час вони здружилися, часто спілкувалися, ходили один до одного у гості, також товаришували і їхні діти. У вищезазначений період свідок нерідко перебувала в квартирі позивачки, оскільки сусідські відносини були дуже добрими. Позивачка працювала в цей період на різних посадах підприємства м. Енергодар і нікуди не виїздила. В наступному [PERSON] в лютому 1999 року переїхала у гуртожиток по [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона також знайома з [PERSON] з кінця 1995 року, оскільки чоловік її сусідки по квартирі у гуртожитку товаришував з чоловіком [PERSON] за час його життя. Свідок підтвердила, що їй достеменно відомо те, що позивачка у період часу з кінця 1995 року по лютий 1999 рік проживала у квартирі [ADDRESS] . Вони часто спілкувалися та ходили один до одного у гості. Також свідок підтвердила, що позивачка працювала в цей період на різних посадах підприємства м. Енергодар і нікуди не виїздила. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). У відповідності до ст.ст. 13, 82 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються сукупністю досліджених доказів та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до матеріалів справи, 26 лютого 1994 року [PERSON] разом з членами своєї родини, а саме: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , отримала направлення на поселення у кімнату гуртожитку [ADDRESS] (а.с.10 зворот). У вищеназваному житловому приміщенні позивач зареєструвала своє місце проживання, що доводиться паспортом позивачки (а.с. 7-8) та довідкою №75 від 25.07.2019р. (а.с.13 зворот). Згідно з ст.\~1\~Закону України\~"Про\~забезпечення реалізації\~житлових прав\~мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, і більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Відповідно до ст.\~345\~ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. Відповідно до ст. 2 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Згідно з ч. 3 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до п. п. 17, 18, 20 Положень про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року N 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання житлової площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду є довідка з попередніх місць проживання (після 1992 р.) щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Відповідно до п. 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України N 396 від 26.12.2009 року, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, які на момент набрання чинності Законом України\~"Про\~забезпечення реалізації\~житлових прав\~мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п`яти років). Частиною 1\~статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. У відповідності до\~статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Гуртожиток «Юність-Дружба», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] пр [ADDRESS] , 17-А належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Енергодар відповідно до рішення Енергодарської міської ради №219 від 28.10.2009 року «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності гуртожитку «Юність-Дружба» від ВП Запорізька АЕС» та рішення Енергодарської міської ради №6 від 24.06.2011 року «Про внесення змін до рішення Енергодарської міської ради від 28.10.2009 №219 «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності гуртожитку «Юність-Дружба» від ВП Запорізька АЕС» (а.с.37, 38). Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №299 від 29.10.2014 року «Про затвердження акта прийому-передачі гуртожитку «Юність-Дружба» разом з індивідуально визначеним майном, малоцінними необоротними матеріальними активами та товарно-матеріальними цінностями був затверджений акт прийому-передачі вищезазначеного гуртожитку разом з індивідуально визначеним майном, МНМА та ТМЦ (а.с.39) Рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №15 від 07.12.2016 року «Про залишення гуртожитку «Юність-Дружба», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Енергодар, пр-т Будівельників, 17-А у статусі гуртожиток та надання дозволу на приватизацію його приміщень» вищезазначений гуртожиток було залишено у статусі гуртожиток та дозволена приватизація його житлових і нежитлових приміщень його законними мешканцями в порядку, визначеному законодавством (а.с.40 зворот). Згідно до рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №162 від 18.06.2015 року «Про реєстрацію нумерації житлових приміщень в гуртожитку «Юність [ADDRESS] » по [ADDRESS] » була зареєстрована нумерація з визначенням статусу житлових приміщень у гуртожитку на [ADDRESS] в тому числі спірне житло було перенумеровано з визначенням статусу квартира (а.с.41-42). На підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №370 від 17.11.2016р. позивачу було надано ордер на зайняття житлового приміщення у гуртожитку, а саме, квартири [ADDRESS] на склад сімї 3 особи: [PERSON] голова, [PERSON] син, та [PERSON] онука (а.с.40) З урахуванням вищезазначеного, територіальній громаді міста Енергодар в особі Енергодарської міської ради на праві комунальної власності належить спірна квартира [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту опис об`єкта в цілому є наступним: квартира [ADDRESS] складається з коридору розміром 6,7 кв.м., санвузол розміром 2,3 кв.м., кімната житловою площею\~17,9 кв.м., кухня розміром 6,2 кв.м.,\~ лоджії 2,1 кв.м, загальною площею\~35,2 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м. (а.с.14). Згідно довідки №7385 від 16.07.2019р. про реєстрацію місця проживання (а.с.15 зворот) [PERSON] мала реєстрацію в м. Енергодар: з 05.09.1986р.-по 22.12.1995р.- [ADDRESS] ; з 26.02.1999р.-по [INFO] р [INFO] - [ADDRESS] ; з 09.12.20І6р.-по теперішній час [ADDRESS] . При цьому, згідно до довідки №01-19/268 від 16 травня 2019р., виданої КП «Енергодарське бюро технічної інвентаризації » Енергодарської міської ради, квартира [ADDRESS] була приватизована відповідно до розпорядження ВО «Запорізька АЕС» від 21.06. 1995р. №3002. Свідоцтво про право власності зареєстровано КП «Енергодарське БТІ» Енергодарської міської ради на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] . Право на безоплатну приватизацію використано в обсязі 36,3 кв.м. при нормі 52,0 кв.м. загальної площі квартири. [PERSON] використано житлових чеків -3,27 грн., залишки житлових чеків 1,41 грн. (а.с.18) Відповідно до офіційного тлумачення положення п. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"Рішенням Конституційного\~Суду №\~15\~р-п/2010\~від 10.06.2010\~року кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Крім того, згідно з п. 1 рішення Конституційного\~Суду України\~від 10\~червня 2010\~року №\~15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення п. 5 ст.\~5\~Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) в аспекті конституційного звернення положення п. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Таким чином, суд погоджується з позицією позивача щодо можливості приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека та з частковою доплатою. Щодо відсутності реєстрації місця проживання позивачки у період часу з 23.12.1995р. по 25.02.1999 року, та як наслідок неможливість пред`явлення довідки про невикористання житлових чеків в цей період суд зазначає на наступне: Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів та ч. 1\~ст. 10 ЦПК України, суд при здійсненні правосуддя має керуватись принципом верховенства права у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ЄКПЛ) і практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), які слід застосовувати судам при розгляді справ як джерело права відповідно до ч. 4\~ст. 10 ЦПК України. У п. 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Конституційний Суд України в Рішенні №6-зп від 25 листопада 1997 року сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті\~ст. 55 Конституції України\~має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Ст. 16 цього Кодексу\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Ст. 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин. Водночас, всупереч ст. 14 Конвенції, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на відсутність реєстрації місця проживання в певний період відмовлено у приватизації займаного нею жилого приміщення, право на зайняття яке ніким не оспорюється. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» №10441/06 від 7 лютого 2014 року (пункти 48-49) зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» /Willis v. theUnitedKingdom/, заява №36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Набуття квартири у приватну власність пов`язане із майновим правом у контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст. 1 Протоколу 1 до\~Європейської конвенції з прав людини\~поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (котрі ґрунтуються на законодавчих нормах) на набуття права володіння, користування, розпорядження. Такі сподівання виникли у позивачів з моменту надання житла в користування. Ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто, в рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права. Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109). Таким чином, враховуючи те, що позивач весь час, коли взагалі не було зареєстровано її місце проживання проживала в м. Енергодар Запорізької області, що доводиться поясненнями свідків та наданою копією трудової книжки, а також те, що позивач вселена до квартири на законних підставах, незаконність проживання ніхто не оспорює, проте, відсутні документи, які не мають істотного значення для вирішення питання приватизації, та цей факт позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суд вважає, що позовні вимоги про визнання права на приватизацію підлягають задоволенню. Згідно ч.1\~ст.29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; особа - фізична особа; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Відповідно до ст. 2 відповідного Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України\~визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті\~11, ч.1 та ч.2 ст.509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно змісту ч.1\~ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є також майно, майнові права. Згідно приписів частини 3\~статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Слід також врахувати і рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, №7-рн/2009 по справі №1-9/2009, за змісту якого вбачається, що в\~Конституції України\~закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Тобто, у світлі положень ст.74 Закону (280/97-ВР) належне виконання органами місцевого самоврядування і їх посадовими особами обов`язків втілює гарантію стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. theUnitedKingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. theUnitedKingdom», п.63). Конституція Україниу\~ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Суд також враховує, що у позивача є в наявності всі інші документи, які повинні бути надані для здійснення приватизації квартири у гуртожитку відповідно до п.п. 17, 18 Положення Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, який затверджений наказом Міністерства з питань жилого-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, та який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.1.2010 року №109/17404, з наступними змінами та доповненнями . Згідно ч. 10\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2\~ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках, квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи, що відповідно до законодавства України кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло в межах номінальної вартості житлового чеку один раз та приймаючи до уваги, що позивачем не було використано повністю право на безоплатну приватизацію житла, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а відсутність документу, що підтверджує невикористання нею житлових чеків за період з 23.12.1995р. по 25.02.1999 року не може впливати на встановлене законом право позивача на приватизацію квартири у гуртожитку. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову\~ щодо визнання права на приватизацію спірного житла. На підставі викладеного,

Outcome: approved