Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» 27 серпня 2015 року пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON], у якому просить в рахунок погашення заборгованості в сумі 816481 гривень за кредитним договором №1901/0508/71-078 від 21 травня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №1901/0508/78, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59400 доларів США 11,9 % річних на строк з 21 травня 2008 року до 21 серпня 2038 року. З метою забезпечення виконання позичальником грошових зобов'язань за вказаним договором 21 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавцем) укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець надав банку в іпотеку квартиру №30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться по [ADDRESS]. 25 травня 2012 року АТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги до відповідача за кредитним договором та договором іпотеки, уклавши договір купівлі-продажу прав вимоги. Відповідач умов кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 816 481 гривень, з яких: 761 552,55 гривень - сума заборгованості за кредитом; 54928,45 гривень - сума заборгованості за відсотками. На письмові вимоги банку до позичальника усунути порушення, позичальник належним чином не реагував, заборгованість не погасив. У зв'язку із тим, що відповідно із п. 12.3 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя, а саме: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру №30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03 вересня 2015 року (головуючий суддя Стельмащук П.Я.) було відкрите провадження по справі. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року відмовлено ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Іванюк Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак його представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги заперечив у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні, покликаючись на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Судом установлено: 21 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1901/0508/71-078, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 59 400 доларів США на строк з 21 травня 2008 року по 21 травня 2038 року під 11,9 % річних (п. 1.1., 1.3.). Кредитні кошти призначені на споживчі потреби (п. 1.4.). Пунктом 3.1 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2233 щомісяця, через касу банку згідно додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Згідно пункту 5.1.1 кредитного договору позичальник зобов'язався забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, сплати комісій, у порядку та строки, встановлені цим договором, а також, сплату неустойок та відшкодування банку збитків у випадках неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених цим договором. У відповідності із пунктом 8.1 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості та/або строків сплати процентів за користування кредитом, позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. ВАТ «Сведбанк» виконав свої зобов'язання щодо надання відповідачу кредитних коштів в розмірі 59400 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки, копія якої міститься в матеріалах справи. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 21 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавцем) укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк» належне йому на праві власності майно: квартиру № 30, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 26,5 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 12.3.1 іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, згідно пунктів 12, 12.1., 12.2 за вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя може відбутись: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Також пунктом 11 іпотечного договору встановлено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобовязання та зобовязань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається іпотекодержателю відділенням зв'язку при відправленні іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення основного зобов'язання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий іпотекодавцем особисто у іпотекодержателя. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» усі права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами до позичальників (поручителів, заставо(іпотеко)давців), у тому числі до відповідача (іпотекодавця) [PERSON] Постановою Правління НБУ №150 від 02. березня 2015 року віднесено ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №51 від 02 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Дельта Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду Кадирова Владислава Володимировича. За розрахунком ПАТ «Дельта Банк» станом на 28 липня 2015 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 816481 гривень, з яких: 761552,55 гривень - заборгованість за кредитом; 54928,45 гривень - заборгованість за відсотками. Листом від 13 серпня 2015 року за № 31.4-08/4746/15 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ Дельта Банк Кадиров В.В. повідомив відповідача [PERSON] про заміну первісного кредитора та іпотекодержателя АТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк» за укладеними з ним договорами та про існування простроченої заборгованості станом на 28 липня 2015 року в розмірі 2185,84 доларів США. Також у вказаному листі-вимозі позивач зазначив вимогу про необхідність погашення наявної заборгованості, а в разі незадоволення даної вимоги попередив, що буде захищати свої права в позасудовому чи судовому порядку на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28 липня 2015 року складала 37008,01 доларів США. На підставі статті 35 Закону України «Про іпотеку» позивач також цим листом вимагав у відповідача в тридцятиденний строк виконати на користь АТ «Дельта Банк» вищевказані зобов'язання за кредитним договором та попередив, що в разі невиконання цієї вимоги розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Згідно висновку експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи № 163/16-22 від 16 травня 2016 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] на день проведення дослідження становить: 677430 гривень. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Судом установлено, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, у зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першої статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із пунктом 11 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т. ч., якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. За положеннями вказаної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. У статті 12 Закону України "Про іпотеку" вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Стаття 33 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Зазначене вище узгоджується з висновком щодо застосування норми права у подібних правовідносинах Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та спростовує доводи касаційної скарги. Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши обставини справи, суд приходить до переконливого висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки може бути здійснено лише в позасудовому порядку, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Відтак, позов ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed