Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

\~До суду 31.10.2019р. \~звернувся [PERSON] з позовом про\~визнання недійним договору про надання споживчого кредиту №11075046000 від 10.11.2006 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] , оскільки кредитний договір укладено з порушенням вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні кредитного договору 10.11.2006 року банком не було надано споживачу банківських послуг (позичальнику ) детального розрахунку загальної вартості кредиту, а крім того, предметом договору визначені валютні цінності долари США, незважаючи не відсутність у банка права надання кредиту в іноземній валюті. Ухвалою судді Суворовського районного суду міста Одеси від 06 грудня 2018 року відкрито загальне провадження на підставі вищевказаної позовної заяви [PERSON] \~та призначено по справі попереднє судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 12 березня 2019 року клопотання позивача задоволено, витребувано з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують отримання [PERSON] інформаційного листа щодо сукупної вартості та валютних ризиків, відносно кредитного договору № 11075046000 від 10 листопада 2006 року, з відміткою про ознайомлення. 11.01.2019р.\~на адресу\~суду від\~відповідача надійшов\~відзив,\~в якому\~представник АТ\~«УкрСиббанк» просив\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] ,\~оскільки за\~відсутності нормативних\~умов для\~застосування індивідуального\~ліцензування щодо\~операцій з\~валютними цінностями,\~єдиною правовою\~підставою для\~здійснення банками\~кредитування в\~іноземній валюті,\~згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 р. №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Про наявність ліцензії та дозволу у банку позивач був обізнаний. 25 липня 2019р. ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У зв`язку відстороненням від здійснення правосуддя судді Суворовського районного суду м.Одеси Шепітка І.Г., у провадженні якого знаходилася справа, здійснено її повторний розподіл автоматизованою системою документообігу 14.02.2020 р., відповідно до ст.ст.14,33 ЦПК України, у зв`язку з вказаним суддею Середою І.В. справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. \~ В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в позові та у відповіді на відзив. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] повністю заперечувала проти позовної вимоги [PERSON] вважаючи її безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки у банка наявна генеральна ліцензія та письмовий дозвіл НБУ на здійснення кредитних операцій в валюті, а щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення позивача щодо надання інформації, передбаченої ст..11 зазначеного Закону, то згідно п.9.13 кредитного договору, що підписаний позивачем власноруч, перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів. Також зазначала, що на момент укладення договору кожна сторона несла валютні ризики та усвідомлювала можливість виникнення коливання курсу валют в умовах нестабільної економічної ситуації в Україні, отже, сторони приймали на себе певні ризики та не мали будь-якизх законних підстав вважати, що зміна валютного курсу не настане, оскільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти-гривні. Судом встановлено, що 10 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (який надалі було перейменовано в ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11075046000, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 30000 (тридцять тисяч) доларів США, що дорівнює еквіваленту 151500 грн., за курсом НБУ станом на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, зі сплатою відсотків в сумі 10,3% річних, зі встановленим строком повернення кредитних коштів по 10 листопада 2027 року. Відповідно до п.1.4 кредитного договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту п. 1.5 відповідного договору вбачається, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Складовою частиною вищезазначеного кредитного договору є додаток № 1, в якому зазначено зобов`язання позичальника виплачувати Банку суму кредиту відповідно до графіку платежів. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VІ від 17.09.2008 року були внесені зміни у статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (скорочена назва - АТ «УкрСиббанк»). Як вказує сам позивача, у 2013р. він потрапив у важкий фінансовий стан і тоді уважно ознайомився з текстом договору, чинним законодавством України та дійшов висновку, що кредитиний договір укладений з порушенням вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа щодо валютних ризиків, а тому звернувся до суду з цим позовом про визнання його недійсним. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 ст.15 ЦК України, закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. У силу ст.ст.509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що полягає в тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та за даних обставин вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. За правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в абзаці 1 п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Позивач, як на підставу недійсності правочину, посилається на недосягнення між сторонами згоди істотних умов договору, а саме порушенням позивачем вимог закону в частині обігу готівкової валюти на території України та відсутність інформаційного листа щодо валютних ризиків. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, суд вважає зазначені посилання необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені жодним доказом. За змістом ст. ст.\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Оглянувши спірний кредитний договір №11075046000 від 10.11.2006 року, судом встановлено, що договір містить наступні умови: - мету надання кредиту - споживчі цілі (п.1.5); - форми його забезпечення - договір іпотеки (п. 2.1); - розмір процентів за користування кредитом: 10,3% річних (п. 1.3.1); - суму кредиту відповідно 30000,00 доларів США (п. 1.1); - строк, на який надається кредит відповідно по 10 листопада 2027 року (п. 1.2.1); - детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (додаток 1 до договору - графік погашення кредиту); - можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п.6.2, розділ 6 договорів); - сукупна вартість кредиту за цим договором визначена в Додатку № 1, який є невід`ємною його частиною; - нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» (п.1.3.3.); - для розрахунку відсотків враховується день надання та день погашення кредиту вважається одним днем(п.1.3.3). Пунктом 1.1 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник, укладаючи договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору. Як вбачається, зазначений кредитний договір підписаний особисто позивачем [PERSON] , а відтак останній погодився з такими умовами та підписав його. Згідно п.9.13 кредитного договору, позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов`язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що\~перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, всі істотні умови, передбачені статтею 1054 ЦК України та статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сума кредиту, умови його надання, обов`язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, містяться в кредитному договорі і [PERSON] погодився з ними, підписавши договір. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вказані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», були виконані кредитором до укладення Кредитного договору та позивачу була надана уся визначена законом інформація. Щодо правомірності укладення договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті слід зазначити наступне. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~кошти - це гроші у національній або іноземній валюті, чи їх еквівалент. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою правління НБУ №275 від 17.07.2001р., у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з письмовими цінностями, що перераховані у цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних цінностей, відповідно до Декрету КМУ. Статті\~47\~та\~49\~вказаного\~Закону\~визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1 ч.2\~ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~передбачає право банку здійснювати операції з валютними цінностями, вказане також зазначене у п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275. Таким чином, банк як фінансова установа може укладати кредитні договори, предметом яких є іноземна валюта, за наявності в нього банківської ліцензії та відповідного письмового дозволу. Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (далі Положення), затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. N15- 93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Про наявність зазнаної ліцензії та дозволу Позивач був обізнаний. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за N 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Зазначеної думки дотримується ВСУ у Листі від 07.10.2010 р. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин». Так судом встановлено та зазначається, що при укладені договору про надання споживчого кредиту №11075046000 від 10.11.2006 року [PERSON] \~був ознайомлений з усіма умовами Кредитного договору, при його підписанні, волевиявлення відповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, та він реалізував своє право підписавши дані Договори, будь-яких заперечень з його сторони не було. З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що\~при укладенні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. Крім того, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~ Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевказаного,\~оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, надаючи оцінку зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовної вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11075046000 від 10.11.2006 року.

Outcome: dismissed