Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном задоволено, а саме: зобов'язано [PERSON], [INFO], усунути перешкоди у користуванні належними [PERSON] на праві приватної власності 3/10 частинами приміщення з продажу промтоварів, яке складається з 1/2 2-1 торговий зал, 1/2 2-2 коридор, 1/2 2-3 туалет, 1/2 2-4 коридор, 1/2 2-5 склад, 1/2 2-6 торгівельний зал, 1/2 2-7 кабінет, 1/2 2-8 туалет, 14 2-І сходова клітка, 14 2-ІІ сходова клітка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зобов'язання солідарно звільнити нежитлове приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись із рішенням суду, відповідачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову з наступних підстав: - суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність права власності позивачки на спірне майно, оскільки всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України нею не надано суду доказів на підтвердження зазначених обставин; - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на момент укладання договору купівлі-продажу діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, згідно якого право власності на нерухоме майно підлягало обов'язковій державній реєстрації, що також повинно бути підтверджено наявністю витягу про державну реєстрацію прав власності,який є невід'ємною частиною правовстановлюючого документу; - судом першої інстанції не враховано, що з 01 січня 2013 року набув чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положеннями якого також передбачена обов'язкова державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідачки підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Представник позивачки заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено. 28 грудня 2006 року [PERSON] купила у [PERSON], 3/10 частини приміщення з продажу промтоварів, яка складається з 1/2 2-1 торгового залу, 1/2 2-2 коридору, 1/2 2-3 туалету, 1/2 2-4 коридору, 1/2 2-5 складу, 1/2 2-6 торгівельного залу, 1/2 2-7 кабінету, 1/2 2-8 туалету, 14 2-І сходової клітини, 14 2-ІІ сходової клітини, за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Богатовою І.О. за реєстровим номером 12534 (а.с.5). Вказаний договір був зареєстрований в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 січня 2007 року (а.с.5 оборотна сторона). Рішенням виконавчого комітету Красноармійської міської ради №117 від 18 березня 2009 року було поділено в натурі приміщення магазину з продажу промтоварів по [ADDRESS] та оформлено право власності на магазин з продажу промтоварів по [ADDRESS] (І-ІІ поверх): - [PERSON] було виділено 3/10 частини магазину з продажу промтоварів (І поверх) по [ADDRESS]; - [PERSON] було виділено 3/10 частини магазину з продажу промтоварів (ІІ поверх) по [ADDRESS]. Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2014 року (залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2014 року) рішення виконкому Красноармійської міської ради №117 від 18 березня 2009 року «Про оформлення права власності та поділ частки в натурі магазину з продажу промтоварів по [ADDRESS]» визнано протиправним та скасовано (а.с.6-7, 9-12). Крім того, цією Постановою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 травня 2014 року визнано той факт, що договір купівлі-продажу 3/10 частин приміщення з продажу промтоварів між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Красноарімйського міського нотаріального округу Богатовою І.О. за реєстровим номером 12534, є чинним. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року за [PERSON] визнано право власності на 3/10 частини приміщення з продажу промтоварів, яка складається з 1/2 2-1 торговий зал, 1/2 2-2 коридор, 1/2 2-3 туалет, 1/2 2-4 коридор, 1/2 2-5 склад, 1/2 2-6 торгівельний зал, 1/2 2-7 кабінет, 1/2 2-8 туалет, 14 2-І сходова клітка, 14 2-ІІ сходова клітка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60-62). Із наданих сторонами доказів та встановлених фактів вбачається, що позивачка є власником 3/10 частин приміщення з продажу промтоварів, за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28 грудня 2006 року за реєстровим номером 12534 приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І.О., а на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року є власником 3/10 частин приміщення з продажу промтоварів, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, на час розгляду справи в суді першої інстанції є чинним договір купівлі-продажу 3\\10частин приміщення з продажу промтоварів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та рішення Апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року про визнання за [PERSON] права власності на 3/10 частини приміщення з продажу промтоварів, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Тобто, за договором купівлі-продажу [PERSON] є власником приміщення у [ADDRESS], а за рішенням апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року є власником приміщення у [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] просить усунути перешкоди в користуванні майном та звільнення ? частини торгівельного залу , що знаходяться за адресою: [ADDRESS], який належить їй на підставі рішення апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду, що набрало законної сили є підставою для державної реєстрації права власності. Статтею 2 цього Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в апеляційній інстанції,позивачка не надала доказів реєстрації рішення апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року як правоустановчого документу, у відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Представник позивачки в апеляційній інстанції пояснила, що [PERSON] не може зареєструвати рішення апеляційного суду про визнання за нею права власності у відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки в рішенні суду відсутні відомості про технічні характеристики об*єкту нерухомості. Згідно із пунктом 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17 жовтня 2013 року для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року передбачено, що до державної реєстрації права власності за новим набувачем, він має право на захист свого володіння на підставі статті 396ЦК України, але не має права розпоряджатися цим майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки позивачка звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні приміщенням,то відсутність реєстрації її права власності на підставі рішення суду у відповідності до вимог Закону України» не може бути підставою для відмови у задоволенні позову з цих підстав, а тому довід апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованим. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, при наявності рішення апеляційного суду про визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно, у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні приміщенням. Довід апеляційної скарги, що позивачка не надала суду доказів на підтвердження її права власності на спірне майно необґрунтований, оскільки зазначені обставини були встановлені рішенням апеляційного суду Донецької області від 21 липня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» і [PERSON], про визнання права власності і це рішення набрало законної сили. Що стосується задоволення позовних вимог про зобов*язання відповідачки солідарно звільнити нежитлове приміщення, то апеляційний суд виходить із наступного. Сторони у цивільних правовідношеннях виступають як носії певних цивільних прав і обов'язків, які повинні сумлінно виконувати. Порушення прав позивачки тягне за собою застосування до порушника певних засобів примусу (санкцій). Між сторонами по справі виникли правовідносини щодо користування нерухомим майном. Під час розгляду справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачка перешкоджає позивачці у володінні нерухомим майном, а тому судом були застосовані до неї засоби примусу, як зобов*язання солідарно звільнити нежитлове приміщення. Але за чинним цивільним законодавством солідарна відповідальність настає лише у випадках, передбачених законом чи договором. Договору між сторонами щодо користування спірним нерухомим майном не існує. А відповідно до чинного законодавства солідарна відповідальність має місце, якщо декілька осіб спільними, взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру порушили, охороняємі законом, права особи. Суд повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи та інтереси позивача, а якщо були, то ким. Резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті розглянутих вимог. Ухвалюючи рішення щодо солідарного звільнення нежитлового приміщення, суд першої інстанції не врахував вказані обставини. З урахуванням того, що у справі приймав участь тільки один відповідач, то посилання в резолютивній частині рішення суду першої інстанції про солідарне звільнення нежитлового приміщення є неправильним і підлягає виключенню із неї. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial