Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 березня 2010 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - змінена назва на АТ КБ "ПРИВАТБАНК") та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу кредит у розмірі 2600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає між ним та позивачем Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 "Правил користування платіжною карткою". Одночасно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 04 січня 2018 року має заборгованість 85451 грн 23 коп. Позивач просив стягнути з відповідача [PERSON]. на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 березня 2010 року у розмірі 85451 грн 23 коп, яка складається з наступного: 1 911 грн 26 коп - заборгованість за кредитом; 74 094 грн 67 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 900 грн - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500 грн. - фіксована частина; 4 045 грн 30 коп. - процентна складова, а також стягнути судові витрати в розмірі 1 762 грн. 04 червня 2018 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, одночасно надіславши копію відзиву позивачу. На підтвердження поважних причин пропуску строку подання відзиву відповідачем долучено виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, де вказано, що [PERSON] перебувала на денному стаціонарі у Ржищівській міській лікарні з 19 по 26 березня 2018 року. У відзиві відповідач вказувала, що вона не визнає позовні вимоги банку, згідно наступного. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не надано до суду доказів оформлення та укладення між сторонами та, відповідно, отримання позичальником умов та правил надання банківських послуг, тарифів і пам'ятки клієнта, щоб в сукупності із заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Відповідач, посилаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, вказувала, що не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету позивача. Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету. Доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви-анкети позичальника, останній разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських та тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви витяг з умов та правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, не містить підпису відповідача, таким чином позивачем не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальник був ознайомлений саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг. З огляду на викладене вище, сторонами не було укладено у належній формі кредитного договору. Також відповідач зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності для пред'явлення позову, що передбачений ст. 257 ЦК України. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України встановлено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного строку, а перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Строк дії картки до лютого 2013 року, а останній платіж було здійснено 06 листопада 2014 року. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Таким чином, починаючи з грудня 2017 року строк позовної давності для пред'явлення АТ КБ "ПРИВАТБАНК" позову про стягнення заборгованості сплив, з даним позовом банк звернувся до суду 01 березня 2018 року. Враховуючи викладене, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 03 липня 2018 року позивач подав до Ржищівського міського суду Київської області відповідь на відзив, у якому зазначено, що між ТА КБ "ПРИВАТБАНК" [PERSON] було укладено договір б/н від 16 березня 2010 року, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 2600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо форми укладення кредитного договору, то на думку позивача, він відповідає вимогам ст. 509, 634, 639 ЦК України. Посилаючись на ст. 207 ЦК України, представник позивача зазначав, що правочин, в тому числі, договір, вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Цією статтею не передбачено вичерпного переліку таких документів, тому нараду з листами та телеграмами можуть використовуватись й інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до Розділу 1 Загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача. банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг. Тобто, Правила та Умови є публічною офертою , що містять умови та правила надання послуг банку його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Відповідач, підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ознайомився та згодний із цими Умовами та Правилами, тарифами банку, які разом із цією заявою складають договір. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Праивлах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору у такій формі чинному законодавству не суперечить. На підставі заяви позичальника відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримав відповідач та мобільний телефон, який вказав відповідач в заяві. Представник позивача вважає, що підписана відповідачем анкета-заява від 16 березня 2010 року підтверджує те, що вона згодна із тим, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Представником позивача надано до суду виписку з карткового рахунку, з якої вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався кредитними коштами через банкомат за допомогою картки, частково сплачував заборгованість за договором, виписка з карткового рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку. Виписка з карткового рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки банк надав кошти, шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Пунктом 6.4 Умов і Правил встановлено, що при незгоді зі змінами Правил та/або Тарифів банку Клієнт зобов'язаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і погасити заборгованість. що виникла перед банком. Тобто, відповідач перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитись з його умовами і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладення такої угоди, під час підписання договору відповідача влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить його підпис, а тому заперечення в цій частині є необґрунтованими. Стосовно строку дії договору та кредитної картки представник позивача вказував, що дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначений на самій картці. Тому кредитний договір чинний, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Щодо строків позовної давності, то представник позивача вказував, що ним не пропущено строк позовної давності, згідно наступного. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже, строк випущеної картки до останнього дня 09.2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом 23 січня 2018 року- до спливу строку позовної давності. У зв'язку із цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано. Також необхідно зауважити, що згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором. Враховуючи викладене вище, представник банку просив позовні вимоги задовольнити. Крім того, 17 серпня 2018 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшло заперечення [PERSON]. у якому вказувала, що з позовними вимогами банку не погоджується з підстав, викладених у відзиві. Посилаючись на ст. 207, 526, 530, 610, 612, 627, 1055 ЦК України, відповідач зазначала, що у анкеті-заяві відсутні дані, що позичальник отримав пам'ятку клієнта, що містить основні умови обслуговування та кредитування, а також Тарифи і поставив свій підпис. Позивачем не надано суду доказів оформлення та укладення між сторонами та, відповідно отримання позичальником умов та правил надання банківських послуг, тарифів і пам'ятки клієнта, що в сукупності із заявою-анкетою свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Крім того, щодо строку позовної давності зазначала, що починаючи з грудня 2017 року строк позовної давності для пред'явлення банком позову про стягнення заборгованості сплив, оскільки останній платіж було здійснено нею 06 листопада 2014 року, а з даним позовом банк звернувся до суду 31 січня 2018 року. Тому відповідач просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 20 вересня 2018 року до Ржищівського міського суду Київської області від представника позивача надійшла відповідь на заперечення, у якій вказував, що банком надано докази, що відповідач був ознайомлений саме із зазначеними Умовами та Правилами надання банківських послуг. Що стосується строків позовної давності, то представник позивача посилається та п. 1.1.7.31 Умов договору, згідно якого строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Крім того, строк дії картки вказано на лицьовій стороні картки, картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, оскільки строк дії картки до 09.2016, а позивач звернувся з позовом до суду 23 січня 2018 року, тому банк не пропустив строку позовної давності. Також позивачем не пропущено строку позовної давності і щодо стягнення пені. Посилаючись на ст. 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України представник позивача вказував, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов'язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Тому представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі представника. У судове засідання відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] не з'явились, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 16 березня 2010 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с.6), Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку (а.с. 6-31). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та позивачем Договір, що підтверджується підписом у анкети-заяві. Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 16 березня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON], встановлено, що станом на 04 січня 2018 року загальний розмір заборгованості 85 451 грн 23 коп., яка складається з наступного: 1 911 грн 26 коп. - заборгованість за кредитом; 74 003 грн 74 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 900 грн - заборгованість за комісією; штрафи: 4 545 грн 30 коп. (а.с.4-5). Відповідно до довідки, наданої банком, встановлено, що [PERSON] на підставі укладеного кредитного договору № б/н від 16 березня 2010 року, за яким було надано наступні кредитні картки [NUMBER], - термін дії 02/13, № [NUMBER] - термін дії 09/16 (а.с. 58). Однак, матеріали справи не містять даних, за яким картковим рахунком було проведено розрахунок заборгованості відповідача. З виписки з карткових рахунків, - основна карта [NUMBER] за період з 16 березня 2010 року по 04 січня 2018 року встановлено, що боржник [PERSON] користувалась коштами кредитної картки, останній раз - 05 листопада 2014 року (а.с. 60-62). Матеріали справи доводять, що відповідач не заперечувала факту отримання у 2010 році у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитної картки із кредитним лімітом 2600 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на один рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також підтвердила, що останній платіж в сумі 100,00 грн нею був здійснений 05 листопада 2014 року. Разом із цим, відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) складає 50 років. Суд критично оцінює пояснення представника позивача у відповіді на відзив та у запереченнях щодо того, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16 березня 2010 року, був ознайомлений саме із цими Умовами та Правилами, та був повідомлений про збільшення позовної давності за кредитним договором до 50 років. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та Правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови та Правила не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що Умови та Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання вказаної заяви позичальником, або в подальшому такі Умови та Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил позичальника, домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи відповідача про не ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг є обґрунтованими. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови в позові. У даному випадку Умови та Правила, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такі ж правові висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 347/1910/15-ц). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом із виписки з карткових рахунків [PERSON]. здійснила останню операцію по картковому рахунку [NUMBER] (зараховано переказ коштів на картку) 05 листопада 2014 року, а по картковому рахунку [NUMBER] - 17 січня 2013 року. Отже, починаючи з грудня 2017 року строк позовної давності для звернення до суду АТ КБ "ПРИВАТБАНК" із позовом про стягнення заборгованості сплив. Представник позивача звернувся із позовом 31 січня 2018 року, - після спливу позовної давності. Доводи представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК", що перебіг строку позовної давності слід обраховувати після спливу останнього дня місяця картки, - вересня 2016 року, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано належних доказів, які відповідно до вимог пунктів 2.1.1.2.12, 2.1.1.2.13 Умов та Правил надання банківських послуг підтверджували б факт перевипуску нової кредитної картки відповідача, якщо однією із вимог такого перевипуску є додержання клієнтом умов обслуговування картки, передбачених договором, факт звернення клієнта із заявою про отримання нової картки, та те, що позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав протягом трьох років з дня, коли виникло право пред'явити таку вимогу (з часу настання строку несплати чергового платежу). Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо). Таких же правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року (справа № 727/3712/17). Враховуючи викладене вище, та те, що відповідач просила застосувати до позовних вимог банку позовну давність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом позовної давності. У зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Outcome: dismissed