Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною 16 років. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. С 2012 року вона з сином проживає окремо від відповідача. 15 червня 2018 року вона уклала шлюб з громадянинои Ізраїля [PERSON]. Стверджує, що має намір виїзду до держави Ізраїль з метою проживання однією сім'єю з чоловіком та дитиною. Вважає, що такий переїзд не буде шкодити інтересам сина, а навпаки надасть можливість здобути дитиною належну освіту, побачити світ. Проте відповідач відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі матері. З цих підстав просила суд визначити місця проживання дитини разом ізх нею та надати дозволу на виїзд дитини до держави Ізраїль без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16 років. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки це позбавить його можливості спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідча, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до наданого свідоцтва про напродження [NUMBER] позивач і відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Дитина мешкає з позивачкою (а.с.22). 15 червня 2018 року позивач [PERSON]. уклала шлюб з громадянином Ізраілю - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 17, 18, 21) Позивач звернулася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд їхньої дитини за кордон у супроводі матері, проте відповідач відмовив позивачеві у наданні такої згоди. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самою дитиною. Суду було надано висновок щодо психологічного обстеження неповнолітньої дитини - [PERSON] від 12.09.2018 року, відповідно до якого під час бесіди дитина виявила бажання проживати разом з матір'ю та її чоловіком [PERSON], має бажання переїхати до іншої країни. До того ж, відповідно наданої довідки, дитина [PERSON] перебуває на обліку у невропатолога та потребує додаткової уваги до здоров'я та розвитку (а.с. 34). Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] до держави Ізраїль без згоди батька у супроводі матері [PERSON]. з 10 листопада 2018 року і до досягнення дитиною 16 років. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, судом зазначається наступне. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу регламентовано у ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК. Згідно ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки, позивач є юридично не обізнаною особою, то вона була змушена звернутись за юридичною допомогою, на що витратила власні кошти в сумі 5500 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Факт отримання юридичних послуг підтверджується Договором про надання правової допомоги № АО-51/ФЛ від 19.06.2018 року (а.с. 41) та додатковою угододю, розрахунком наданих юридичних, квитанцією від 04.09.2018 року . Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про стягнення вказаних витрат з відповідача в розмірі 5500 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також стягується сума судового збору, сплачена ним при подачі позову до суду.

Outcome: approved