Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду позовом до Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (65012, м.Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19), начальника дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) Регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (65013, м. Одеса, вул. 2 Сортувальна, 3а) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 01 листопада 2018 року позивач подав уточнену позовну заяву, у якій просив замінити неналежних відповідачів: Регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, код ЄДРПОУ 40081200) та Дистанція колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (без права юридичної особи) (65013, м. Одеса, вул. 2-га Сортувальна, 3а) на належних відповідачів: Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, код ЄДРПОУ 40075815, E-mail: uz@uz.gov.ua) в особі регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, 19, код ЄДРПОУ 40081200, тел. (048) 727-42-50, факс: (048) 722-52-16, E-mail: postbox@zhd.tenet.odessa.ua) та начальник Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (65013, м. Одеса, вул. 2-га Сортувальна, 3а), визнати незаконним та скасувати наказ начальника Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" від 06.02.2018 року № 15/60 в частині звільнення позивача з роботи, поновити його на посаді монтера колії Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 09 лютого 2018 року та стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.02.2018 року. 28 грудня 2018 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця», заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовував тим, що на час звільнення позивача з роботи мобілізаційні заходи в країні не проводились, особливий період не діяв, воєнний стан не вводився, відбудовний період після закінчення воєнних дій не встановлювався, у зв`язку з чим, позивач не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про мобілізацію або введення воєнного стану, а також не є особою, прийнятою на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час особливого періоду. У судове засідання представник позивача не прибув, проте подав заяву про розгляд справи по суті за його відсутності. Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Позивач з 30.09.2009 року обіймав посаду монтера колії в Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". 18 липня 2017 року його було призвано на військову службу по контракту до військової частини [NUMBER] Збройних Сил України, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку за попереднім місцем роботи. У військовій частині [NUMBER] позивач проходить військову службу до цього часу. 06 лютого 2018 року начальником Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" було видано наказ № 15/60 про звільнення позивача з роботи з 09.03.2018 року у зв`язку з призивом на військову службу на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України. Даний наказ до позивача встановленим порядком доведено не було. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 17\~Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі в Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43\~Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини 3 статті 119\~КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Зі змісту вказаної норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,\~Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3\~Закону України\~«Про оборону\~України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно зі статтею 1\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з нормою ч. 2\~ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Судом встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби в Збройних Силах України 18 липня 2017 року. Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу на час укладення позивачем контракту Президент України не приймав. Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. З огляду на вищевикладене суд дійшов до висновку, що позивачем контракт укладений під час ситуації, що загрожує національній безпеці України. А тому, позивач, як військовослужбовець, користується пільгами, передбаченими статтею 39\~Закону України\~«Про військовий\~обов`язок\~і військову\~службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справах № 323/1252/17, № 631/1919/16-ц та 676/7056/15-ц. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця». Відповідно до частин першої та 2 статті 235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації ч.3\~ст. 119 КЗпП України, пов`язує право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у відповідача, а тому суд вважає, що у відповідача не було підстав для припинення з працівником трудового договору за п.3\~ст. 36 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади монтера колії в Дистанції колії Одеса-Сортувальна (ПЧ-22) регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, а тому його трудові права підлягають захисту шляхом поновлення на роботі на займаній посаді з 09 лютого 2018 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог\~ст. 235 КЗпП України. Згідно зі ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбаченихЦПК Українивипадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6\~ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1\~ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов до висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними. Згідно із п. 2, 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, ч. 5\~ст. 235 КЗпП України\~суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому середнього заробітку за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial