Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

покликаючись на отримання 31 січня 2016 року її батьком [PERSON] тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яке вчинив відповідач, що призвели до його смерті, чим завдано їй непоправимої моральної шкоди, позивач у поданій до суду 26 грудня 2016 року заяві просить стягнути із відповідача в рахунок її відшкодування 200 тис. грн. Сторін відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві позивач просить справу слухати у її відсутність на підставі наданих доказів, позов підтримує. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у її відсутність. Відповідач у суді просить у задоволенні позову відмовити, оскільки його вина у скоєнному відсутня. По суті справи показав, що перебував за кермом вказаного авто в якості водія. Авто належить іншій особі, його батько має на автомобіль генеральну довіреність, а він користується автомобілем зі згоди батьків для власних потреб та потреб сім"ї. Автомобіль був справний. У вказаний день він з невеликою швидкістю - близько 60 км/год їхав на спуск по крайній правій смузі руху з увімкненим ближній світлом фар і раптово за 7-10 метрів у світлі фар побачив чоловіка, який рухався по його смузі руху майже посередині у попутньому напрямку. Він намагався уникнути зіткнення, застосувавши екстрене гальмування та зміщаючи автомобіль вліво, але правим крилом та правим боковим дзеркалом зачепив пішохода, якого відкинуло на праве узбіччя по його смузі руху. Проїхавши декілька метрів, зупинився і підбіг до чоловіка, який лежав без свідомості. Водій, який їхав за ним, повідомив, що вже викликав "Швидку допомогу". До її приїзду він знаходився біля чоловіка, але той не розмовляв. Згодом приїхали працівники ДАЇ, він давав свідчення, їздив на освідчення. Тієї ж ночі від батьків йому стало відомо, що чоловік помер в лікарні. Його батьки неодноразово спілкувалися з донькою загиблого, пропонували відшкодувати шкоду у розмірі 8-10 тис. грн, але вона не погоджувалася з сумою, стверджуючи, що через суд отримає більше. Його позицію підтримує його представник адвокат [PERSON], який вважає, що відповідач не має відповідати за моральну шкоду, бо він її не завдавав, а навпаки всіляко намагався залагодити дану подію з донькою загиблого. Вини його довірителя в тому, що донька не знала, де протягом п"яти днів знаходився батько, немає, оскільки він про це дізнався в той же день, а донька з батьком фактично не спілкувалася. Вина відповідача у даному ДТП нічим не підтверджена, тому він не є особою, відповідальною за будь-яку шкоду. Піхохід сам порушив Правила дорожнього руху, рухаючись у стані сильного алкогольного сп"яніння у темну пору добу по прозжій частині. Відповідач не притягувався до відповідальності за вчинення вказаної ДТП, тому правові підстави для стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторони відповідача, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач скористався правовою допомогою. З матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2016 року близько 23 год. 05 хв. на 152 км.+450 м. автодороги Устилуг-Луцьк-Рівне в межах Рівненського району Рівненської області відповідач, керуючи автомобілем "Пежо Партнер" д.н.з.ВК 0970 АС, здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який рухався у попутньому напрямку по проїзній частині. Він отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень [PERSON] помер 01 лютого 2016 року у медичному закладі. Даний автомобіль належить [PERSON], а відповідач має право керування. Відповідно до висновку експерта № 83 від 24 лютого 2016 року наявні у пішохода тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок наїзду автомобіля і контакту потерпілого з виступаючими частинами автомобіля в той час, коли потерпілий знаходився у вертикальному положенні і був обернеий до автомобіля лівою задньо-боковою поверхнею тіла. Між отримними потерпілим внаслідок дорожньо-транспортними пригодами тілесними ушкодженнями і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв"язок. За даним фактом 01 лютого 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 12016180180000124 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України як порушення особою, яка керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого та розпочате досудове розслідування. За фактом його проведення 29 червня 2016 року прийняте рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК укаїни у зв"язку з відсутністю в діянні відповідача складу кримінального правопорушення. Відповідно до наданих документів позивач є донькою загиблого. Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із загибеллю близької людини. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов"язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов"язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом"якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки. У п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення ст.509 та з урахуванням приписів ст.ст.11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. У ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ця вимога Закону визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, де передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, вказана вимога закону передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Ст.ст.1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих. Згідно з роз"ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Згідно ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. На момент вчинення ДТП позивач мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, отже, володів автомобілем на відповідній правовій підставі. Оскільки відсутні докази на підтвердження непереборної сили або ж умислу потерпілого при завданні шкоди, матеріалами кримінального провадження підтверджується факт завдання тілесних ушкоджень батьку позивача джерелом підвищеної небезпеки відповідача, тому відповідач як законний володілець майна повинен нести відповідальність за завдану позивачу моральну шкоду незалежно від наявності вини, оскільки діє презумпція заподіювача шкоди Позивачем належними доказами доведено факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, при тому, що докази відсутності його вини має подати сам відповідач, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, встановлені судом обставин, майновий стан відповідача, який офіційно непрацевлаштований, має молодий вік і навчальний ступінь бакалавра. Органами досудового слідства кримінальне проваження по факту дорожньо-транспортної пригоди закрито за відсутності в його діях ознак складу злочину. Під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди батько позивача йшов у попутньому напрямку по проїжджій частині дороги та був у стані сильного алкогольного сп'яніння, що є грубою необережністю потерпілого. За таких підстав суд дійшов висновку щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача. У зв»язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню в прибуток держави судові витрати у виді судового збору у розмірі на день винесення рішення, оскільки позивач звільнена від їх сплати при подачі позову. З огляду на викладене,

Outcome: approved