Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Позивач АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 25.11.2008 відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши кредит у встановленому розмірі. Відповідач своєчасно кошти на погашення заборгованості не повернув у зв`язку з чим, станом на 21.01.2020 виникла заборгованість у розмірі 15085,95грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10351,85грн, 0,00грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 10351,85грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00грн-заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00грн-заборгованість за простроченими відсотками; 11237,02грн-заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 2540,61грн - нараховано пені; 0,00грн - нараховано комісії; а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00грн - штраф (фіксована частина); 706,47грн - штраф (процентна складова). Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 25.02.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 10.04.2020 витребувано в Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» докази, яку саме кредитну картку [PERSON] отримала, строк дії цієї картки, який рахунок відкривається на ім`я [PERSON] та дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта, виписку про рух коштів по рахунку, відкритому [PERSON], детальний розрахунок заборгованості (методики, формули, підстав та сум) та доказів наявності підстави для зміни розміру процентної ставки. 15.04.2020 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначила, що 25.11.2008 [PERSON] отримала кредитну картку «Універсальна» із встановленим на ній кредитним лімітом у сумі 500грн, 17.06.2009 кредитний ліміт було збільшено до 700грн, 06.11.2010 кредитний ліміт збільшений до 800грн, 08.02.2012 кредитний ліміт був збільшений до 5000грн. Отже, вказана Банком заборгованість за тіло кредиту в розмірі 10 351,85грн не відповідає дійсності і є неможливою при кредитному ліміті всього 5000,00грн. Детально вивчивши вказану виписку за кредитною карткою «Універсальна» встановлено, що відповідач користувалась даною карткою в період з 27.11.2008 до 27.11.2009. Шляхом порівняння сум внесених та отриманих коштів по виписці про рух коштів на єдиній кредитній картці відповідача можливо порахувати суму фактичного використання відповідачем кредитного ліміту, яка становить 510грн. Всі наступні операції які відбувалися з даною карткою були автоматичними нарахуваннями на розмір використаного кредитного ліміту та автоматичними списаннями заборгованості з інших карток відповідача. Однак, відповідач не давала згоди та не була повідомлена Банком про такі операції. Позивач надав анкету-заяву та довідку про умови кредитування, яка була погоджена відповідачем 25.11.2008, процентна ставка 3% на місяць, комісії за обслуговування - немає, проте даною довідкою не передбачено дозвіл позивачу на односторонню зміну умов кредитування та визначеного розміру ставок відсотків та інших платежів. Водночас, АТ КБ «ПриватБанк» надав до суду розрахунок заборгованості, який не відповідає погодженим з відповідачем Умовам кредитування та доводить неодноразові їх зміни. Позивачем не надано доказів направлення відповідачу повідомлень про підвищення процентної ставки, фактичного отримання таких повідомлень та погодження відповідачем таких правочинів. А тому, враховуючи фактичний розмір використаного кредиту у сумі 510грн та базову відсоткову ставку яка була визначена позивачем на момент укладення договору з відповідачем у розмір 36% річних та враховуючи, що строк дії картки «Універсальна» у АТКБ «ПриватБанк» становить 3 роки, сума нарахованої заборгованості могла становити 677грн за весь період. Проте, позивачем було самовільно підвищено розмір відсоткової ставки за кредитом, нарахування відсотків не на тіло кредиту, а на загальний розмір заборгованості до якої входили штрафи, пеня та нараховані раніше відсотки. У зв`язку з викладеним відповідач [PERSON] заперечує проти позовних вимог та просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки позовну заяву подано з порушенням стоку. 17.04.2020 на виконання ухвали Деснянського районного суму м. Києва від 10.04.2020 Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» надав додаткові докази по справі. Однак, Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» частково виконали ухвалу Деснянського районного суму м. Києва від 10.04.2020. 02.06.2020 від Банку надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що обставини на які посилається відповідач не відповідають дійсності, строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Також звертають увагу, що згідно рахунку, відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, а тому посилання відповідача на те, що не був ознайомлений з умовами кредитування не має бути прийнято судом. Відповідно до 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися, але на даний час відповідачка належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, і тому просять задовольнити позов в повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 25.11.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну картку «Універсальна» з номером [NUMBER] з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 500грн. З 17.06.2009 кредитний ліміт збільшено до 700грн, 06.11.2010 кредитний ліміт збільшено до 800грн, а 08.02.2012 кредитний ліміт збільшений до 5000грн. Судом було установлено, що Банком зобов`язання за кредитним договором б/н від 25.11.2008 виконанні належним чином, в свою чергу відповідачем зобов`язання не виконалися, оскільки не здійснились погашення обов`язкових платежів. Тому Банк вважає, що внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного договору станом на 21.01.2020 утворилась заборгованість, яка складає 15085,95грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10351,85грн, 0,00грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 10351,85грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00грн-заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00грн - заборгованість за простроченими відсотками; 11237,02грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 2540,61грн - нарахована пеня; 0,00грн - нарахована комісія; а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 250,00грн - штраф (фіксована частина); 706,47грн - штраф (процентна складова). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Згідно із ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, у разі укладення договору, кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 25.11.2008 процентна ставка зазначена 3% на місяць, процент щомісячної комісії відсутній. Однак, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, алеміститься інформація про встановлений ліміт. Кредитний ліміт - це максимальна сума коштів, яку банк може видати власникові кредитної картки для користування на довгостроковій основі. Отже заява, яка підписана відповідачем від 25.11.2008 встановлює кредитний ліміт в розмірі 500грн, але суд приймає як належний та допустимий доказ виписку по розрахунку [PERSON] по кредитній картки, лише в межах виданої картки відповідно до анкети-заяви ([NUMBER]), в якому зазначені дати отримання кредитних коштів, повернення кредитних коштів та поступове підвищення кредитного ліміту до 5000грн. Крім того з розрахунку вбачається, що останній платіж по використанню картки відбувся 27.11.2009. Суд вважає, що наданий розрахунок відповідачем про заборгованість в розмірі 677грн відповідає умовам кредитного договору, який підписаний сторонами, що також підтверджено виписками по картковому рахунку ( [NUMBER] ) відповідно до анкети-заяви від 25.11.2008, які були надані суду на вимогу Ухвали Деснянського районного суму м. Києва від 10.04.2020. Також Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та іншіх, і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Крім того, враховуючи, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у суду не має підстав вважати, що Умови та правила надання банківських послуг є договором приєднання у розумінні ст.634 ЦПК України. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вказана правова позиція висловлена у постанові ВСУ № 342/180/17 від 03 липня 2019 року. Зокрема, відповідно до ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. У зв`язку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 25.11.2008. Отже, судом було установлено, що Банком зобов`язання щодо надання кредитних коштів у допустимому кредитному ліміті виконанні належним чином, в свою чергу відповідачем зобов`язання належним чином не виконуються, оскільки не здійснилося погашення щомісячних обов`язкових платежів з 27.11.2009, чим порушується порядок здійснення погашення заборгованості за договором. До того ж судом установлено, що відповідач не використовує картку ( [NUMBER] ), яка видавалася відповідно до анкети-заяви від 25.11.2008 з 27.11.2009, що підтверджується наданими позивачем розрахунками та випискою. Також судом установлено та підтверджується довідкою наданою позивачем, що між АТ КБ «ПиватБанк» та [PERSON] підписаний кредитний договір б/н (без зазначення дати підписання), за яким було надано наступні кредитні картки: дата відкриття: 04.02.2008; 27.11.2009; 12.03.2012; 03.09.2012, 22.09.2016; 01.12.2018 з різними номерами карток та терміном дії, але суд зауважує, що відповідні кредитні картки є неналежним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України та не стосується предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Під час розгляду справи відповідачка заявила клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просили суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Отже, з матеріалів справи, доказів наданих позивачем та відповідачем, суд приходить до висновку, що останній платіж за користування кредитними коштами відповідачем був проведений 27.11.2009. Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки останній платіж був здійснений 27.11.2009, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 25.05.2020, тобто з пропуском строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed