Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

25.11.15 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначає, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 97041/07/к від 23.11.2011року у сумі 25 000 грн. на строк 36 місяців, з 23.11.2011р по 23.11.2014р. зі сплатою процентів в розмірі 24 % річних. Позичальник був зобов"язаний повернути кредит не пізніше 23 листопада 2014 року. Однак в строки, встановлені договором , зобов"язання нею виконано не було. Станом на 03.11.2015 року сума заборгованості за кредитним договором становить 7364,3грн, з яких: -сума простроченої заборгованості по кредиту - 2432,13грн; -сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 635,97грн; -сума пені за прострочення строку повернення кредиту - 595,81грн; -сума пені за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом - 119,97грн; - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту - 1 006,03грн; -інфляційні нарахування на суму прострочених процентів - 74,40 грн; -штраф -10%від суми отриманого кредиту - 2500грн. Вказану суму позивач просив стягнути з [PERSON] Також просив стягнути з відповідача [PERSON], відповідно до укладеного договору поруки № 97041/07/ПР2 від 23.11.2011р. заборгованість по нарахованим процентам в межах останніх 6 місяців за період з 29.05.2015р по 29.10.2015року в розмірі 341,19 грн, що складається із заборгованості по нарахованим процентам за період з 29.05.2015р по 29.10.2015р - 297,58 грн; пені за прострочку сплати процентів за користування кредитом - 40,56грн; інфляційних нарахувань на суму заборгованості по нарахованим процентам - 3,05грн. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON]на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк " Експрес-Банк" заборгованість за кредитним договором № 97041/07/к від 23.11.2011 року станом на 03.11.2015року в сумі 7364 грн.31 коп. В задоволенні вимог до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З вказаним рішенням повністю не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі,посилаючись на його неправильність, необгрунтованність та порушення норм матеріального та процесуального права, а саме неправомірного висновку, щодо відмови у позові до поручителя [PERSON], та обґрунтування рішення суду у частині зобов'язання [PERSON] за кредитним договором повернення лише повернення кредиту, не враховуючи строки сплати процентів та пені. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Сторони у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк « Експрес-Банк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 лютого 2016 року підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Задовольняючи позов до позичальника [PERSON], суд першої інстанції погодився з розрахунком позивача про існуючу заборгованість за кредитним договором станом на 03 листопада 2015 року у сумі 7364 грн.31 коп., у тому числі: -сума простроченої заборгованості по кредиту - 2432,13грн; -сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам - 635,97грн; -сума пені за прострочення строку повернення кредиту - 595,81грн; -сума пені за прострочення строку сплати процентів за користування кредитом - 119,97грн; - інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту - 1 006,03грн; -інфляційні нарахування на суму прострочених процентів - 74,40 грн; -штраф -10%від суми отриманого кредиту - 2500грн. Однак погодитися повністю з таким висновком суду першої інстанції не можливе, оскільки він прийнятий з порушенням норм матеріального права. Колегія апеляційного суду не погоджується із заборгованістю відповідача зі штрафу, пені та інфляційних нарахувань з наступного. Відповідно до положень ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Апеляційним судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у м. Донецьку Донецької області./ а.с.19/. Відповідач [PERSON] зареєстрований у с. Желанне Ясинуватського району Донецької області./ а.с.29/. Як вбачається з листа Міністерства соціальної політики України інформація щодо переміщення [PERSON] та [PERSON] відсутня. Відповідно до Переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р, місто Донецьк та с.м.т. Желанне Ясинуватського району Донецької області входять до цього переліку. Апеляційним судом також встановлено, що між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 97041/07/к від 23.11.2011р. відповідно до розділу 1 якого банк, надав [PERSON] кредит у розмірі 25000грн. на строк з 23.11.2011року по 23.11.2014 року зі сплатою 24 % річних /а.с.7/. Відповідно до п. 2.5 кредитного договору погашення кредиту позичальником здійснюється щомісяця шляхом безготівкового перерахування на рахунок , вказаний в п.2.3 договору, та/або шляхом внесення готівкою в касу кредитодавця для зарахування на зазначений рахунок грошових коштів в сумах та в терміни, визначених у Додатку №1 , що є невід"ємною частиною договору /а.с.12-15/. Згідно умов, які передбачені пунктами 6.2, 6.3 Кредитного договору, за прострочення Позичальником визначеного Кредитним договором строку сплати процентів за користування кредитом, повернення кредиту, Позичальник сплачує Кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого невиконанням зобов"язання за кожний день прострочення. Відповідно до п. 6.4 кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання Позичальником будь-якої умови кредитного договору, зазначеної в п. 5.2.5, 5.2.6 кредитного договору, Позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 10% від суми отриманого кредиту за кожен випадок такого невиконання або неналежного виконання. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. З розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається , що [PERSON] останній раз здійснює оплату на погашення кредиту 25 грудня 2014року, на погашення нарахованих процентів - 23 грудня 2014року, в той час, як мала повернути кредит не пізніше 23 листопада 2014року/ а.с.56-59/. Нарахування пені зроблено з 23.12.2014 року, інфляційні нарахування з 01.01.2015 року, нарахування штрафу у сумі 2500 грн. станом на 03.11.2015 року. Отже саме з цих дат позивач нарахував відповідачці штрафні санкції, тобто у період дії Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З цих підстав на вказані договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції», а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу, пені та інфляційних нарахувань не підлягають задоволенню. Стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом у сумі 3068 грн. 10 коп., законне, обґрунтоване та прийняте у відповідно до норм матеріального та процесуального права. Крім того відмовляючи у задоволенні позову до поручителя, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що у зв'язку з тим, що в договорі поруки №97041/07/ПР2 не зазначено строк його дії відповідно до ст.252 ЦК України, а кредитним договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами, банк мав право пред'явити вимогу до поручителя протягом шести місяців з моменту коли у нього виникло право на звернення до поручителя з такою вимогою, тобто з 24.11.2014 року. Оскільки договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦПК, і тому вважає, що договір поруки на час звернення банку до суду 25.11.2015 року з даними вимогами є припиненим. Такі висновки суду першої інстанції прийняті без порушень норм матеріального права та ґрунтуються на матеріалах справи, виходячи з наступного. Апеляційним судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором № 97041/07/к від 23 листопада 2011року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 97041/07ПР2 від 23 листопада 2011року /а.с.21-23/. Пунктом 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитодавцем за виконання боржником своїх зобов"язань за кредитним договором як солідарний боржник в повному обсязі, включаючи повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом, платежів за надані кредитодавцем послуги по обслуговуванню кредиту, неустойку (пеня, штраф) та відшкодування збитків у випадках , передбачених кредитним договором. Згідно п. 5.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання позичальником своїх зобов,"язань за кредитним договором та поручителем своїх зобов"язань по цьому договору. З розрахунку заборгованості по кредитному договору вбачається , що [PERSON], останній раз здійснює оплату на погашення кредиту 25 грудня 2014року, на погашення нарахованих процентів - 23 грудня 2014року, в той час, як мала повернути кредит не пізніше 23 листопада 2014року. Відповідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України від 19.09.2014 року у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами . Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. У звязку з тим, що в договорі поруки №97041/07/ПР2 не зазначено строк його дії відповідно до ст.252 ЦК України, а кредитним договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами, банк мав право предявити вимогу до поручителя протягом шести місяців з моменту коли у нього виникло право на звернення до поручителя з такою вимогою, тобто з 24.11.2014 року. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що оскільки договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦПК, і тому вважає, що договір поруки на час звернення банку до суду 25.11.2015 року з даними вимогами є припиненим. Апеляційна скарга у цій частині не підлягає задоволенню, а рішення суду у цій частині повинно бути залишено без змін. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, підчас розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буду встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню у частині стягнення з відповідачки [PERSON] пені, штрафу та інфляційних нарахувань та стягнення судового збору, з постановленням нового рішення у цій частині. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 507 грн. 44 коп.

Outcome: partial