Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], без дозволу батька - [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 29.06.2013 року по 27.11.2015 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.11.2015 року. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області 11.12.2013 року. З 29.06.2013 року по червень 2014 року сторони усією родиною постійно проживали у м.Донецьк за місцем реєстрації чоловіка. Проте, спільне життя з чоловіком не склалося, Починаючи з квітня 2015 року позивач разом із сином фактично проживають окремо від колишнього чоловіка у м.Хмельницькому Хмельницької області, оскільки з міркувань безпеки були змушені покинути постійне місце проживання, яке з 2014 року знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції на території, тимчасово не підконтрольній Україні. Протягом вказаного періоду позивач самостійно утримує та належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач фактично самоусунувся від виховання дитини, фізичним, духовним та моральним розвитком останньої не займається і не цікавиться. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20.05.2016 року було задоволено. Однак, відповідач вказаного рішення суду не виконує та ухиляється від свого обов'язку зі сплати аліментів на утримання дитини. Дитина має проблеми зі здоров'ям, для її лікування та реабілітації необхідне якісне медичне обслуговування та професійна допомога психолога, що потребує значних додаткових витрат, які несе також виключно позивач. При цьому, жодні контакти з колишньою родиною відповідач не підтримує, на зв'язок не виходить, всі намагання встановити його фактичне місцезнаходження виявились безрезультатними. Разом з цим у м.Красний Луч Луганської області, що знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції на території тимчасово не підконтрольній Україні, проживає та зареєстрована мати позивача та рідна бабуся неповнолітньої дитини - [PERSON], яка є найближчою родичкою для позивача та її сина. Крім того, у позивача є власне майно у м.Красний Луч Луганської області. Отже, для забезпечення своїх потреб та потреб сина [PERSON] у спілкуванні із родиною, що мешкає на тимчасово неконтрольованій території України, а саме, у м.Красний Луч Луганської області, у позивача виникла необхідність в'їзду та виїзду через лінію зіткнення, що потребує наявності на це згоди батька. У добровільному порядку згоду відповідача на в'їзд та виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення отримати неможливо, оскільки на контакт він не виходить, не відповідає на телефонні дзвінки, встановити його фактичне місцезнаходження на даний час не виявляється можливим. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом отримання дозволу на тимчасові багаторазові в'їзди та виїзди разом з неповнолітню дитиною на тимчасово неконтрольовану територію України без згоди батька. Позивач та уповноважений представник позивача у судовому засіданні уточнили позовні вимоги, а саме, просили суд надати дозвіл на в'їзд та виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька в район проведення антитерористичної операції на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення в межах Луганської та Донецької областей. В іншій частині позовні вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи у його відсутність суду не надав. Про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через засоби масової інформації - газету "Часопис Донеччина" (від 06.10.2017 року, стор.4) та через офіційний сайт судової влади України. З огляду на наведене, суд розглядає справу на підставі ст.224 ЦПК України заочно. Вислухавши пояснення позивача та уповноваженого представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: з матеріалів справи вбачається, що з 29.06.2013 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 29.06.2013 року, виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №469 (а.с.25). Від зазначеного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження [NUMBER] від 11.12.2013 року, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Донецьку, актовий запис №1076. (а.с.6). З квітня 2015 року по теперішній час позивач разом із своїм сином з міркувань безпеки була змушена покинути постійне місце мешкання в м.Донецьк та переїхати до м.Хмельницька Хмельницької області, про що свідчить довідка Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради вбачається №6825100668 від 02.12.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. (а.с.18) Відповідно до заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27.11.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. (а.с.7-8). Після розлучення [PERSON], [INFO], залишився проживати разом із матір'ю (позивачем у справі) та за твердженням позивача повністю знаходиться на її утриманні. З наданого позивачем в якості доказу у справі листа №4217 від 23.05.2017 року Управління праці та соціального захисту населення Хмельницької міської ради вбачається, що [PERSON], зареєстрована за адресою:, [ADDRESS] проживає за адресою: [ADDRESS], перебуває на обліку як одержувач державних соціальних допомог (до складу сім'ї входить [PERSON], та її син [PERSON], [INFO]. (а.с.23). Відповідач, в свою чергу, вихованням дитини, духовним та моральним її розвитком не займається і не цікавиться. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.05.2016 року був задоволений шлхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] щомісячно аліментів у розмірі 1/4 частини від його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.9). Однак, вищевказане рішення суду відповідачем не виконується, останній ухиляється від свого обов'язку зі сплати аліментів на утримання дитини, про що свідчать довідки про нарахування та сплату аліментів №10896 від 12.04.2017 року та №17315/1420-52 від 25.05.2017 року Відділу державної виконавчої служби м.Хмельницька Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (а.с.19,20). Окрім того дитина має проблеми зі здоров'ям, зокрема, їй діагностовано мінімальну дисфункцію, синдром дефіциту уваги, затримку мовного розвитку, у зв'язку з чим остання потребує систематичної медичної допомоги та домашнього догляду. Даний факт підтверджений довідкою про потребу дитини у домашньому догляді №1166 від 19.05.2017 року Хмельницького міського центру первинної медико-санітарної допомоги №2; карткою стану здоров'я і розвитку дитини ПМПК Хмельницькогої міської психолого-медико-педагогічної консультації; листом Хмельницької міської дитячої лікарні Управління охорони здоров'я Хмельницької міської ради №392 від 23.05.2017 року; випискою Хмельницького спеціалізованого будинку дитини «Берізки» з 30.11.2016 року по 03.01.2017 року; випискою Хмельницького спеціалізованого будинку дитини «Берізки» з 16.05.2017 року по 14.06.2017 року (а.с.13-17, 21). Тобто, матеріали справи свідчать про те, що дитині необхідне постійне якісне медичне обслуговування та професійна допомога, у зв'язку з чим [PERSON] (позивач) зверталась до дитячого лікаря-психіатра у Хмельницький обласний психоневрологічний диспансер з приводу обстеження неповнолітнього сина [PERSON]. Однак, психіатричний огляд неповнолітньої дитини проведений не був, адже згідно ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу», такий огляд потребує згоди на обстеження від батька дитини, який через відсутність даних щодо його місцезнаходження отримати не вдалося. Наведене підтверджене листом №1734 від 24.05.2017 року Хмельницького обласного психоневрологічного диспансерна Хмельницької області (а.с.28). Виходячи з вищенаведеного вбачається, що відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками, не цікавиться, не піклується про стан здоров'я неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що відповідач у справі - батько неповнолітньої дитини [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак, фактичне місце проживання відповідача ані позивачеві, ані суду не відоме. Зв'язок із відповідачем відсутній. Позивач з дитиною планують відвідати мати позивача, яка мешкає в м.Красний Луч Луганської області, що на даний час є зонною проведення антитерористичної операції та є тимчасово неконтрольованою територією України. Позивач на зазначеній території, а саме, у м.Красний Луч Луганської області має власне нерухоме майно, яке потребує догляду, що підтверджене свідоцтвом про право на спадщину від 20.02.2009 року, реєстровий №1-529 (а.с.24). На зазначеній території проживає мати позивача та рідна бабуся неповнолітньої дитини. Потрапляння на дану територію позивача із неповнолітньою дитиною потребує нотаріально посвідченої згоди батька, яку, як встановлено судом в ході розгляду справи, отримати не виявляється можливим. Наведене порушує права неповнолітньої дитини на свободу пересування. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовною заявою, [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд та в'їзд дитини - неповнолітнього [PERSON], [INFO], у її супроводі без нотаріально оформленої згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], в район проведення антитерористичної операції на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення в межах Луганської та Донецької областей до досягнення [PERSON], [INFO], шістнадцятирічного віку, з метою спілкування із родиною. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: згідно з ч.1,3 ст.151, ч.1 ст.154 Сімейного Кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст.313 ЦК України, в свою чергу, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частина 2 ст.3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку, виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст.5 Закону України "Про громадянство України" або ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку, виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Отже, виїзд з тимчасово неконтрольованої території на територію України дітей, які не досягли 16-річного віку, дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, не вимагає. Позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини. Вимоги позивача (матері дитини) полягають в отриманні дозволу на виїзд не за межі України, а переміщення в межах території України, у тому числі території, яка тимчасово неконтрольована українською владою. Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо в'їзду/виїзду на тимчасово неконтрольовану територію неповнолітньої дитини, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27.02.1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, з огляду на визначення позивачем часового проміжку надання тимчасового дозволу, зазначення мети перебування дитини на тимчасово неконтрольованій українською владою території України, що повністю відповідає вищевказаним нормам матеріального та процесуального права, а також, беручи до уваги той факт, що судом під час розгляду даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію неповнолітньої дитини для тимчасового перебування та відвідування родичів тощо, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 640 грн. судового збору.

Outcome: approved