Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], Перещепинської ПМК-16 «Облміжколгосбуду», третя особа: Новомосковська районна державна нотаріальна контора, в якому просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ПМК-16 та [PERSON], посвідчений 24 березня 1994 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрований в БТІ 24 березня 1994 року за реєстровим № 2629-17, а саме: в частині, що стосується квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що у 1981 році її батькові [PERSON] на склад сім'ї із трьох осіб була виділена квартира [ADDRESS], житловою площею 32,9 кв. м., загальною площею 51,9 кв. м, оскільки батько працював стропальником в Перещепинській ПМК-16 «Облміжколгосбуду». [INFO] її батько трагічно загинув в результаті нещасного випадку на виробництві в цьому ж ПМК-16. Вказана квартира, загальною площею 51,9 кв. м., з відповідною частиною вбиральні Г, входу в погріб Е, сараю Ж, огорожі 1/2, 1-3, на земельній ділянці площею 1075 кв. м. держфонду була приватизована нею та її мамою - [PERSON] на підставі наказу керівника Перещепинської ПМК-16 «Облміжколгосбуду» за № 20 від 12 серпня 1996 року і їм було видане свідоцтво про право власності на житло на підставі рішення Новомосковської районної ради від 22 серпня 1996 року, зареєстрованого в КП Новомосковському МБТІ 22 серпня 1996 року за реєстровім № 774-3. Мати позивачки, [PERSON], померла [INFO]. Після її смерті позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належну її матері 1/2 частини житлової квартири [NUMBER] в шлакоблочному будинку, що знаходяться в [ADDRESS], розташованої на земельній ділянці площею 1075 кв. м. держфонду, за рішенням Перещепинської селищної Ради від 01 серпня 1996 року № 250, тому вважає, що з цього моменту стала єдиним повноправним власником квартири. Позивачка зазначила, що вона постійно користувалася своєю квартирою, але в березні 2013 року до неї звернулася відповідачка [PERSON], яка повідомила, що ця квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між нею та ПМК-16 24 березня 1994 року. Позивачка дізналася, що в інвентаризаційній справі будинку [ADDRESS] договору між ПМК-16 та [PERSON] не існує, а є договір купівлі-продажу між ПМК-16 та [PERSON], посвідчений 24 березня 1994 року Новомосковського районною державною нотаріальною конторою, зареєстрований в БТІ 24 березня 1994 року за реєстровим № 2629-17. [PERSON] стверджує, що [PERSON] не могла придбати весь будинок, оскільки остання проживала в квартирі [NUMBER] цього будинку і на момент його купівлі позивачка разом із мамою проживали постійно в квартирі [NUMBER] цього ж будинку. У відповідності до договору купівлі-продажу, укладеного між ПМК-16 та [PERSON], житлова площа будинку, складає всього 66,2 кв. м, яку і отримала [PERSON], тому вона не придбала весь будинок, а придбала лише його частину, а саме квартиру [NUMBER], оскільки площа всього будинку складає 118,1 кв. м. Окрім того, позивачка зверталася до [PERSON], яка вказана в договорі купівлі-продажу в якості представника ПМК-16, яка повідомила, що не була присутня під час підписання договору і такий договір вона не підписувала, що ставить під сумнів весь договір купівлі-продажу, але позивачці достатньо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, оскільки, як їй стало відомо, відповідач зареєструвала цей договір в 2012 році в КП Новомосковському МБТІ, тому виходить, що вона стала власником всього будинку. [PERSON] з цим не згодна, оскільки вважає це порушенням її права як власника квартири [NUMBER]. Позивачка також зазначила, що реєстраційний номер договору в БТІ значиться, як №2629-17, який вказаний в договорі як номер реєстраційного посвідчення, виданого 02 березня 1994 року на ПМК-16, а у відповіді начальника КП НМБТІ ДОР [PERSON] цей же № 2629-17 вказаний, як реєстраційний номер БТІ від 24 березня 1994 року на ім'я [PERSON], що ставить під сумнів дійсність договору купівлі-продажу будинку і його дійсної реєстрації. [PERSON], яка користувалася квартирою [NUMBER], знала про права [PERSON] та права її покійної матері на квартиру [NUMBER], тому позивачка вбачає оману під час вкладання договору як з боку ПМК-16, так і з боку покупця чи помилку нотаріуса під час посвідчення договору. Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], Перещепинської пересувної механізованої колони - 16 «Облміжколгоспбуду», третя особа - Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу - відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що за договором купівлі-продажу від 24 березня 1994 року, укладеним між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» (продавцем) та [PERSON] (покупцем), зареєстрованим за № 2-604, остання придбала цілий житловий будинок А, шлакоблочний, житловою площею 66,2 кв. м. з надвірними побудовами: сарай - літня кухня Б, нужники В, Г, погріб Д, сарай - літня кухня Ж, сарай З, навес И, сарай Л, огорожа 1-6, водоколонка К, погріб 2 у в [ADDRESS], розташовані на земельній ділянці, площею 1090 з земель держфонду по рішенню Перещеписької сільської Ради від 29 грудня 93 року № 389 (а.с.26-27). Як вбачається з інвентарної справи на зазначене домоволодіння, вона була заведена на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] і на момент укладення договору це було ціле домоволодіння з єдиною вищезазначеною адресою. Крім того, станом на 01 листопада 1992 року ціле домоволодіння складалося з двох квартир - 1 і 2, які мали по 3 жилі кімнати і площі: загальну - 52,6 кв. м і 44,1 кв. м та житлову 33,3 кв. м. і 32,9 кв. м, відповідно (аркуш 3 інвентарної справи, том 1). Тобто, якщо скласти житлові площі обох квартир (33,3 кв. м. та 32,9 кв. м), загальна житлова площа будинку, розташованого в [ADDRESS], на момент укладення спірного договору купівлі-продажу складала 66,2 кв. м., що відповідає площі, зазначеній у договорі купівлі-продажу. Виходячи з цього суд дійшов висновку, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 березня 1994 року, укладеного між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 «Облміжколгосбуду» та [PERSON], зареєстрованим за № 2-604, остання придбала цілий житловий будинок А, шлакоблочний, житловою площею 66,2 кв. м. з відповідними надвірними побудовами. До вказаних правовідносин суд застосував положення ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 215, ст. 203, ч. 1, ч. 2 ст. 319, ст.ст. 626-628 ЦК України Як встановлено судом, договір, укладений між Перещепинською передвижною механізованою колонною - 16 «Облміжколгосбуду» та [PERSON], який є предметом спору, сторонами цього договору не оспорений. Посилання позивача на той факт, що Перещепинська передвижна механізована колона - 16 «Облміжколгосбуду» не мала права відчужувати весь будинок, суд визнав такими, що суперечать зазначеним нормам закону, оскільки сторони є вільними в укладені договору і власник має право розпоряджається належним йому майном на власний розсуд. Суд вказав на те, що на момент укладення спірного договору позивачка із матір'ю мешкали в квартирі [NUMBER] цього будинку, але вимог про те, що наявність зареєстрованих осіб в житловому приміщенні будь-яким чином перешкоджає власнику нерухомого майна укладати відносно цього майна цивільно-правові угоди, законодавство, яке діяло на той час, не містило. Тому суд дійшов висновку, що із цих підстав договір не може бути визнано недійним. Судом також не були прийняті до уваги і посилання представника позивача на ст.ст. 229-230 ЦК України, оскільки вони стосуються безпосередньо сторін правочину, але позивачка стороною договору не була, а безпосередніми сторонами правочину цей договір не оспорювався. Доказів наявності умислу в діях будь-кого зі сторін договору, який є предметом позову, у відповідності до ст.ст. 10,60 ЦПК України, суду надано не було, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що із цих підстав договір не може бути визнаний недійсним. До посилань представника позивача про те, що представник не підписувала договір, який є предметом позову, суд віднісся критично, оскільки спірний договір посвідчений нотаріально та державним нотаріусом встановлювались особи та перевірялись їх повноваження під час підписання договору, а доказів, які б спростовували цю обставину, суду не надано. Також належність підпису певній особі може бути встановлено виключно висновком почеркознавчої експертизи, однак дане клопотання в судовому засіданні не заявлялось. Відповідно до копії розпорядження органу приватизації № 20 від 12 серпня 1996 року, [PERSON] Перещепинською ПМК -16 «Облміжколгосбуду» була виділена квартира [ADDRESS]. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим на підставі рішення Новомосковської районної ради від 22 серпня 1996 року, зареєстрованим в КП Новомосковському МБТІ 22 серпня 1996 року за реєстровім № 774 - 3, квартира [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав КП «Новомосковське міське БТІ» ДОР» № [NUMBER] від 03 грудня 2012 року, ця квартира [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності /БН/ 22 серпня 1996 року / Пересувна механізована колона № 16 (а.с.13). З наданої суду копії свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], вбачається, що [PERSON] та [PERSON] отримали в спадок 1/2 частини житлової квартири [NUMBER] в шлакоблочному будинку, житловою площею 32,90 кв. м., загальною площею 51,90 кв. м., з відповідною частиною вбиральні Г, входу в погріб Е, сараю Ж. огорожі,1/2 1-3, що знаходяться в [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 1075 кв. м. держфонду, за рішенням Перещепинської селищної Ради від 01 серпня 1996 року № 250, що підтверджується і довідкою БТІ від 09 грудня 1996 року за № 2803 від 09 грудня 1996 року (а.с.14, 15). Однак, на переконання суду, в даному випадку виникає питання щодо правомірності приватизації частини будинку [ADDRESS] (квартира [NUMBER]), яка відбулася в 1996 році, оскільки на момент приватизації квартири [NUMBER] власником цілого житлового будинку Перещепинська ПМК-16 «Облміжколгосбуду» вже не була, оскільки відчужила цілий житловий будинок ще в 1994 році [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.42). Але, врахувавши той факт, що позовних вимог з цього приводу сторонами заявлено не було, а відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи виключно в межах позовних вимог, це питання судом не розглядалося. Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки ані позивачка, ані її матір, спадкоємцем якої вона є, не були сторонами спірного правочину, суд дійшов висновку про те, що дані позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені на неповно з'ясованих обставинах та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Предметом спору є договір купівлі продажу, укладений у 1994 році, та факт приватизації квартири у 1996 році у томі числі позивачкою, а тому необхідно враховувати не тільки чинне законодавство, але і норми права, які діяли на той час. Саме відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про власність» наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Частиною четвертою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У силу статей 1, 3, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Згідно п.10 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.2 пп. «є» Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання недійсною угоди про відчуження квартири (будинку) з громадського житлового фонду з порушенням передбаченого ст. 15 Закону "Про власність" права наймача цього приміщення на придбання його у власність або про переведення на наймача прав і обов'язків набувача за цією угодою. А п.13 цієї постанови визначається, що вимоги про право наймача жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та членів його сім'ї придбати у власність відповідну квартиру (будинок) шляхом їх викупу або на інших, передбачених законодавством України підставах (ст.15 Закону "Про власність") , розглядаються судами в позовному провадженні. Відповідно до вимог ч.1 ст.48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Статтею 225 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що право продажу майна належить власникові. А ст.229 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при укладенні договору продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на продавану річ (право наймача, право застави, довічного користування тощо). Відповідно до договору купівлі-продажу від 24 березня 1994 року, укладеного між Перещепинською передвижною механізованою колоною-16 (продавцем) та [PERSON] (покупцем), зареєстрованим за № 2-604, остання придбала цілий житловий будинок А, шлакоблочний, житловою площею 66,2 кв. м. з надвірними побудовами: сарай - літня кухня Б, нужники В, Г, погріб Д, сарай - літня кухня Ж, сарай З, навес И, сарай Л, огорожа 1-6, водоколонка К, погріб 2 у в [ADDRESS], розташовані на земельній ділянці, площею 1090 кв. м. із земель держфонду по рішенню Перещеписької сільської Ради від 29 грудня 93 року № 389 (т.1 а.с.26-27). Як вбачається з інвентарної справи та реєстраційної справи на зазначене домоволодіння (які були досліджені у суді апеляційної інстанції), ці справи були заведені ново московським МБТІ на домоволодіння, розташоване в [ADDRESS], яке складається із двох квартир, що відображено у технічному паспорті на квартири, довідках, актах обслідування, описах, експлікаціях, рахунках-повідомленнях, заявах-замовленнях. Також наявність двох квартир відображена і у розрахунках часток по будинку, наданих до суду витягах із державних реєстрів. Відповідно до заяв, які знаходяться у інвентарній справі вбачається, що колишній наймач квартири [NUMBER] [PERSON] - мати відповідачки у справі, зверталася у 1992 і 1994 роках до БТІ із проханням виконання робіт по інвентаризації будинку у зв'язку із покупкою саме ? частини будинку (аркуші 10,12,13-21,). Після укладення цієї угоди у 1994 році в матеріалах інвентарної справи наявні розрахунки і по квартирі [NUMBER], які проводилися з метою приватизації квартири наймачем та членами його сім'ї, де дозвіл надавався тією ж ППМК-16. Ці матеріали справ та дії продавця ППМК-16 за договором від 24 березня 1994 року, свідчать про те, що за цим договором була відчужена лише одна квартира [NUMBER], а не весь будинок, як зазначено у договорі. Факт приватизації квартири позивачкою та її матір'ю, наступне отримання позивачкою спадщини на частину квартири свідчать про те, що ППМК-16 визнавав за ними як право найму, так і в наступному право власності на цю квартиру. Як вбачається із матеріалів справи ніким не спростований факт того, що у 1981 році батькові позивачки на склад сім'ї із трьох осіб була виділена квартира [ADDRESS], житловою площею 32,9 кв. м., загальною площею 51,9 кв. м, оскільки батько працював стропальником в Перещепинській ПМК-16 «Облміжколгосбуду». Її батько помер [INFO]. Факт проживання позивачки та її матері у цій квартирі підтверджений і випискою із домової книги, із якої вбачається їх реєстрація у цій квартирі із 25 грудня 1981 року (т.1 а.с.8-9). Ця квартира, загальною площею 51,9 кв. м., з відповідною частиною вбиральні Г, входу в погріб Е, сараю Ж, огорожі 1/2, 1-3, на земельній ділянці площею 1075 кв. м. держфонду була приватизована позивачкою та її мамою - [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації Перещепинської ПМК-16 за № 20 від 12 серпня 1996 року, у зв'язку із чим їм було видане свідоцтво про право власності на житло від 22 серпня 1996 року, яке було зареєстроване в КП Новомосковське МБТІ 22 серпня 1996 року за реєстровим № 774-3. (т.1 а.с.11-12). Як вбачається із матеріалів справи після смерті матері [INFO], позивачка стала власником частки матері у цій квартирі, на підставі свідоцтва про право власності за законом від 15 грудня 1998 року (т.1 а.с.14-15). Факт того, що позивачка дізналася про порушення своїх прав лише у березні 2013 року, також не спростований достовірними доказами, оскільки в матеріалах справи наявні документи, які свідчать про визнанні прав позивачки та її матері на цю квартиру. За таких обставин наявні підстави для висновку про те, що договір купівлі - продажу 1994 року укладений без врахування всіх доказів у справі, частково суперечить наявним документам у справі, щодо прав позивачки на частину спірного будинку, а саме квартири [NUMBER]. А тому відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, необхідно застосувати до вказаних правовідносин приписи ст.15 Закону України «Про власність», статей 1, 3, 8, ч.4 ст.5, п.10 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ч.1 ст.48 ЦК УРСР 1963 року, цей договір необхідно визнати недійсним в частині відчуження квартири [ADDRESS]

Outcome: approved