Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 30.03.2015 року звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників банку, вказуючи на те, що вона 12.02.2007 року передала працівнику банку [PERSON] кошти на загальну суму 15000 гривень, для внесення їх на рахунок, відповідно до договору №26350738558 на вклад "Вільні кошти" (з пролонгацією). [PERSON] зробила відмітку в договорі про прийняття коштів, однак ввірені їй кошти на рахунок не внесла та разом з [PERSON] зазначені кошти розтратили, що підтверджується вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, зі змінами внесеними Апеляційним судом Херсонської області від 22 липня 2014 року. На даний момент гроші їй не повернуто. Враховуючи, що відповідач безпідставно не повертає її грошові кошти протягом тривалого часу, вважає що, відповідно до ст. 1172 ЦК України, з відповідача має бути стягнуто основний борг в сумі 15000 гривень, інфляційні внаслідок знецінення коштів за період з 01.03.2007 року по 30.03.2015 року - 14940,00 гривень та моральна шкода в розмірі 60000 гривень, яка була спричинена душевними стражданнями за повернення коштів. Представник позивача-адвокат Зайцев М.П. в судовому засіданні позов підтримав, надав суду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків в сумі 27251 гривень. Просив позов задовольнити і стягнути з відповідача на користь його довірителя матеріальні збитки, а саме: основний борг в сумі 15000 гривень, інфляційні внаслідок знецінення коштів за період з 01.03.2007 року по 01.05.2015 року - 27251,00 гривню. В частині відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 60000 гривень, просив позов залишити без розгляду. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, та зазначив, що доводи позивача є безпідставними, оскільки вироком суду із засуджених на користь позивача стягнуто 15000,00 гривень, а тому подвійне відшкодування шкоди є неможливим, позивачкою не надано доказів, що шкоду [PERSON] та [PERSON] завдано під час виконання трудових відносин, крім того зазначив, що позивачка пропустила строк позовної давності, що є також самостійною підставою для відмови у позові. Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін в обґрунтування позову та заперечення проти позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Спірні правовідносини є цивільними правовідносинами та регулюються нормами цивільного законодавства ст. 55 Конституції України, ст. 15, п. 8 ст. 16, 22, 23, 386, 1166, 1167, 1172 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року, зі змінами №6 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; п. 5 Постанови Пленуму ВС України №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року; ст. 13 "Європейської конвенції з прав людини", відповідно до яких майнова шкода заподіяна фізичній особі відшкодовується за рахунок особи, яка її заподіяла і ця особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Предметом спору є деліктні правовідносини про відшкодування майнової шкоди, завданої, внаслідок укладення договору банківського вкладу в Новотроїцькому відділенні ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" (далі - ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"). Зазначені правовідносини виникли між фізичною особою і банківською установою та її працівниками. В суді встановлено факт, що позивачка [PERSON] 12.02.2007 року передала касиру Новотроїцького відділення ХОД ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" [PERSON] кошти на суму 15000 гривень для внесення їх на рахунок, відповідно до договору №26350738558 на вклад "Вільні кошти" (з пролонгацією). Факт внесення готівки в касу банківської установи, підтверджується її поясненнями та працівника банку [PERSON], зазначеними у вироку Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року, щодо засудження колишніх працівників банку [PERSON] і [PERSON] і ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22.07.2014 року. Колишній працівник банку [PERSON] визнала факт викрадення грошей, належних [PERSON] та зазначила в який саме період. Вказаним вироком із засуджених на користь позивачки стягнуто кошти в сумі 15000 гривень. Даний факт не підлягає доведенню в суді, оскільки він встановлений вироком суду, який набрав законної сили і який, відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, суд не приймає доводи представника відповідача, про те, що позивачкою не доведено факту заволодіння її грошовими коштами [PERSON] та [PERSON] під час виконання трудових обов'язків. Згідно ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.28 КПК України (в редакції 1960 року, чинної на час розгляду кримінальної справи) особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальній справі має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Зі змісту ч.2 ст.1192 ЦК України вбачається, що розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи, що під час розгляду кримінальної справи та відповідного цивільного позову [PERSON], останньою було визначено розмір завданої їй шкоди, зазначеним вироком із засуджених на користь [PERSON], в межах заявлених нею вимог, стягнуто шкоду в сумі 15000 грн., рішення суду в цій частині позивачкою не оскаржувалося та відповідно набрало законної сили, суд приходить до висновку, що позивачка розпорядилася своїм правом на пред'явлення позову про відшкодування шкоди. Оскільки вимога позивачки про стягнення інфляційних втрат, відповідно до обґрунтувань позову, є складовою частиною шкоди, відшкодування якої вже було предметом судового розгляду, в задоволенні цієї вимоги також має бути відмовлено, у зв'язку з тим, що право позивачки вже захищено у вибраний нею спосіб. Доводи представника позивачки про те що позов пред'являвся до банку, а не до засуджених осіб, у зв'язку з чим, вирок в частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним, суд вважає безпідставними, оскільки під час судового розгляду позивач має право змінити відповідача. Враховуючи, що зазначений вирок Чаплинського районного суду, в частині рішення про стягнення на користь позивачки шкоди саме із засуджених, не скасовано, вирок набрав законної сили, суд вважає, що вказані доводи не мають правового значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається, як на підстави своїх вимог. Представник позивача не довів обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, і враховуючи те що позивачка звільнена від сплати судового збору, то суд відповідно до ст. 84, 88 ЦПК України, вважає необхідним віднести судові витрати за рахунок позивача і стягнути з неї судовий збір в розмірі 243,60 гривень на користь держави, а втрати з надання правової допомоги в сумі 500 гривень, не повертати. На підставі зазначеного ст. 55 Конституції України, ст. 15, п. 8 ст. 16, 22, 1166, 1172 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року, зі змінами №6 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; ст. 13 "Європейської конвенції з прав людини" і

Outcome: dismissed