Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 25.08.2021 року надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа Одеська міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просила встановити факт тотожності місця знаходження (адреси) квартири, вказаної у свідоцтві про право на спадщину від 11 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Вахненко Ю.О. реєстраційний № 6-328 за адресою [ADDRESS] , та витягу від 02 травня 2019 року №165229347 за адресою [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Подана заява обґрунтована тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.2013 року заявниця, [PERSON] , успадкувала квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу від 11.04.2013 року та від 02.05.2019 року право власності за заявницею було зареєстровано на квартиру за адресою [ADDRESS] . Отже, заявником виявлено розбіжності в її правовстановлюючих документах щодо зазначення адреси розташування успадкованої нерухомості. Посилалась на те, що квартира належала її померлому чоловіку - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.10.2003 року та витягу від 20.12.2012 року, де адреса квартири була зазначена як [ADDRESS] . Між тим, на теперішній час у нотаріуса немає можливості внести зміни до запису про реєстрацію права власності заявниці, отже в судовому порядку вирішити це питання не виявилось можливим. Ухвалою суду від 01.09.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.09.2021 року. Через неявку сторін, розгляд справи неодноразово (20.09.2021 року, 28.10.2021 року та 10.11.2021 року) відкладався. У судове засідання 18.11.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника заявника, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності. Представник Одеської міської ради поважність причин неявки суду не повідомив та жодних клопотань до суду не заявляв. Суд, із урахуванням положень ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності сторін, сповіщений належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення є 22.11.2021 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту належності правовстановлюючих документів. Частиною 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018 р. зазначено: «суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право». Із матеріалів справи вбачається, що заявниця, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Вахненко Ю.О. реєстраційний № 6-328, успадкувала після померлого чоловіка - [PERSON] квартиру [ADDRESS] , заг.пл.27,6 кв.м., житл.пл.15,4 кв.м (а.с.4). Вказана квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 13.10.2003 року (а.с.7), та згідно Витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 20.12.2012 року №36844805 (а.с.8). Згідно вказаних документів адреса розташування квартири зазначена як [ADDRESS] . Право власності за заявником на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину р.№6-328 від 11.04.2013 року було зареєстрованого державним нотаріусом Вахненко Ю.О. того ж дня, 11.04.2013 року (витяг №2268286 від 11.04.2013 року (а.с.5)). Між тим, згідно Витягу з державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.05.2019 року №165229347, за заявницею, [PERSON] , значиться зареєстрованою квартира за адресою [ADDRESS] , заг.пл.27,6 кв.м., житл.пл.15,4 кв.м. (а.с.6). Отже, суд вбачає, що в правовстановлюючих документах на квартиру (в свідоцтві про право на спадщину за законом від 11.04.2014 року та витягу з державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.05.2019 року) існують розбіжності в написанні адреси розташування квартири. Згідно листа державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Вахненко Ю.О. від 09.08.2021 року (а.с.9), внести відповідні зміни ні до Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , а також до Державного реєстру речових право на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру, не є можливим. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі" Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вбачає, що у правовстановлюючих документах на квартиру (в свідоцтві про право на спадщину за законом від 11.04.2014 року та витягу з державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.05.2019 року) існують розбіжності в написанні адреси розташування квартири. При цьому, факт того, що квартира, вказаних у цих документах, є однією і тією ж ніким не спростовано. Факт, що просить встановити заявник, має юридичне значення. Спору про право судом не встановлено. За викладеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість поданої заяви [PERSON] та вважає за можливе її задовольнити.

Outcome: approved