Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості, в розмірі 17955,90 грн. та судових витрат, у розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що, відповідно, до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, від 05.12.2012 року, [PERSON] отримала кредит, в розмірі 4465,81 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця, Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Позивач зазначив, що відповідач належним чином зобов`язання за укладеним кредитним договором не виконував, у зв`язку із чим у нього, станом на 24.06.2019 р., утворилася заборгованість, у розмірі - 17955,90 грн., яка складається з наступного: 4072,83 грн. - заборгованість за кредитом; 2694,61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9049,55 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 2138,91 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. 16.10.2019 року по зазначений справі було ухвалено заочне рішення. За заявою відповідача по справі, вказане заочне рішення було скасовано і справу призначено до розгляду в загальнорму порядку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні підтримала заяву та зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає, просила суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник Відповідача надала до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, в задоволенні позову просила відмовити. Також, представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що відповідач дійсно отримувала картку, однак нею не користувалася та де вона знаходиться їй давно не відомо. Крім того, представником відповідача було надано клопотання, у якому остання зазначила, що строк дії кредитної картки - грудень 2008 року, тобто, давно закінчився, тому, на її думку, з цього дня: грудень 2008 року, почався перебіг строку позовної давності; остання сплата за карткою, згідно даних банку: 06.11.2015р., тому, на її думку, і із цього дня, а саме: з дня останньої сплати відповідачем по кредитній картці, також закінчився строк позовної давності, а тому, на підставі зазначеного, представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. Суд, оцінивши докази, надані позивачем, приймаючи до уваги доводи відповідача, встановивши обставини, якими обґрунтовуються позиції сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, приходить до наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , 12.06.2007 року звернулась з заявою про отримання кредиту (а.с.6). Коли саме нею отримано було кредитні кошти на кредитну карту, позивачем доказів до суду не було надано, як і не надано доказів щодо сплати відповідачем [PERSON] , з 2007 року коштів за цією карткою. В заяві вказано, що видано кредитний ліміт в сумі 1550 грн. (а.с.6, зворотний бік) За змістом тієї ж заяви, строк дії картки, закінчився - 12.08 року (а.с.6, зворотний бік). Доказів пролонгації картки чи кредиту, або продовження строку погашення кредиту, позивачем також до суду не було надано. Розрахунків щодо погашення кредиту з 2007 року також позивачем до суду не було надано. Проте, позивачем до позову долучено ксерокопію складеної позивачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, датованої 05.12.2012 року. Тобто, вказана угода була видана позивачем після спливу близько 4 років з дня, закінчення терміну строку дії картки. Відповідно до тексту п.п.1.1.3. п.1 вказаної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, від 05.12.2012 року, заборгованість [PERSON] за кредитом, становить - 4813,83 грн. (а.с.7). Проте, доказів отримання вказаної суми, чи розрахунку вказаної позивачем суми коштів, позивачем до позову не долучено. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» у позові, просив стягнути з [PERSON] заборгованість, яка, як вказав позивач, станом на 24.06.2019 року, становить - 17955,90 грн. та складається з наступного: 4072,83 грн. - заборгованість за кредитом; 2694,61 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9049,55 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 2138,91 грн. - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. (а.с. 4-5) Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов, не допускається. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання, внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором, або законом. Разом з тим, згідно із частинами 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Проте, позивачем зазначено, що відповідачу було надано кредитні кошти, але коли саме та докази надання, як суми, у розмірі 1550 гр. (а.с.6), про яку вказано у заяві, так і 4813,83 грн. (а.с.7), про яку вказано в тексті ксерокопії, складеної позивачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, датованої 05.12.2012 року, позивачем до позову не долучено. Також, позивач стверджує, що Позичальник 12.06.2007 року підписав заяву, у якій вказано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами кредитний договір. Пунктом 2.1.1.5.5 цих Умов передбачено, що відповідач зобов`язується погашати заборгованість за цим Кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах, або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Проте, суд критично відноситься до наданої до суду позивачем ксерокопії складеної позивачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, датованої 05.12.2012 року, з наступних підстав. Так, згідно до печатного тексту ксерокопії складеної позивачем Генеральної угоди, вона укладена - 05.12.2012 року, а на зворотному боці тексту угоди є рукописний текст, вчинений невідомою особою, якою вказана дата інша, а саме: 05.11.2012року та є нерозбірливий підпис, який при візуальному огляді відрізняється від підпису, вчиненого [PERSON] у її заяві до банку 12.06.2007 року. Також, в графі: де саме повинен бути рукописний текст [PERSON] з заначенням її прізвища, імені та по батькові, він відсутній, як і відсутній підпис на першому аркуші під печатним текстом складеної позивачем Угоди. Будь-які інші рукописні записи відповідача [PERSON] , в тексті ксерокопії, складеної позивачем Генеральної угоди, відсутні. У даному випадку умови цієї Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості з застосуванням конструкції приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, розроблено АТ КБ "ПриватБанк" . Оригіналу цієї Генеральної угоди, з цим нерозбірливим підписом, позивачем до позову не долучено. Також, позивачем не було поставлено питання перед судом щодо проведення почеркознавчої експертизи на предмет того, ким саме в печатному тексті, складеної позивачем Генеральної угоди, було вчинено цей нерозбірливий підпис: [PERSON] , чи іншою особою. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, в разі укладення договору, кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника, датованої 12.06.2007 року та підписаної [PERSON] , відсутні будь-які умови договору про встановлення відповідальності, у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру і додаткового нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти, пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Також, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/kredity/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов за 2010 рік та те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи, в 2007 році, заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, суд зазначає, що, роздруківка із сайту позивача, з посиланнями на Умови, від 06.03.2010 року, належним доказом бути не може, оскільки з заявою до банку про отримання картки, відповідач звернулась 12.06.2007 року, строк дії цієї картки - до грудня 2008 року. Доказів сплати та нарахування, як під час дії строку картки, так і після спливу строку дії цієї картки, який сплив ще в грудні 2008 року, тобто за період з 12.06.2007 року до 05.12.2012 року (коли позивачем було складено текст Генеральної угоди), позивачем до суду не було надано. Також, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua. Отже, відсутні будь-які підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність, у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 129 Конституції України передбачено, що, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тобто, закріпивши принцип змагальності сторін, держава гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості, з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема, й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми, кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Також, виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. У зв`язку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору, від 05.12.2012 р. за заявою відповідача, від 12.06.2007 року. Аналогічну правову позицію підтримано 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17, якою касаційну скаргу було задоволено частково та, в частині стягнень на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, від 18 лютого 2011 року, у розмірі 5071,87 грн - проценти за користування кредитними коштами та 16059,00 грн - пеня за порушення умов кредитного договору, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, про відмову у позові. Також, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові, від 03 липня 2019 року, у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові, від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Досліджуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає також і наступне. Строк дії договору і термін виконання зобов`язання в законодавстві визначаються, як різні поняття: ст.ст. 530, 631 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, від 06 листопада 2013 р. у справі № 6-116 цс13, визначено, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких, відповідно до умов договору, визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Разом з тим, з розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, за відповідачем рахується, зокрема, заборгованість за кредитом, у розмірі 4072,83 грн. (а.с.5). Відповідно до заяви [PERSON] до банку, дата її написання: 12.06.2007р., строк дії кредитної картки - грудень 2008 року (а.с.6) Згідно до п.п.1.1.3. п.1 печатного тексту ксерокопії, складеної позивачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, від 05.12.2012 року, дата кінцевого погашення заборгованості за кредитом - 31.12.2013 року (а.с.7). Питання щодо підписання відповідачем вказаної Генеральної угоди, судом досліджено у судовому засіданні. Доказів того, що саме позивачкою було підписано цю Генеральну угоду, до суду не надано. Наявність в ксерокопії роздрукованому та складненому позивачем, тексті Генеральної угоди одного нерозбірливого підпису, вчиненого невідомою особою, суд не може прийняти як належний доказ того, що саме відповідчкою [PERSON] , було вчинено цей нерозбірливий підпис. Також, відповідно до наданої представником позивача, роздруківки руху коштів з 06.12.2012 року за вказаною кредитною карткою, станом на 24.06.2019р., останнє погашення заборгованості було здійснено 06.11.2015 року (а.с. 4-5). Хто саме здійснив, у цю дату те погашення в сумі 73 грн. 41 коп., позивачем також до суду доказів не було надано. Проте, навіть, якщо допустити, що саме відповідач [PERSON] здійснила 06.11.2015 року, ту оплату банку, в сумі 73 грн. 41 коп., то вбачається, що відповідач [PERSON] не здійснює щомісячних платежів з наступного місяця, що слідує за місяцем, в якому ним була сплачена остання сума позики. Позивач з позовом до суду звернувся 17.07.2019 року, тобто, також зі спливом і із цієї дати - 06.12.2015 року, загального строку позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові, від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс14, в якій зазначено, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а не закінченням строку дії договору. Протягом трьох років (загального строку позовної давності), право звернення до суду про стягнення заборгованості, позивачем не було реалізовано. У цей строк відповідачем будь-яких платежів, які б свідчили про визнання ним боргу, не проводилось, домовленості між сторонами про реструктуризацію заборгованості не досягнуто. При зверненні 17.07.2017 року позивачем з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором за весь період невиконання позичальником кредитних зобов`язань тобто, з грудня 2008 року (з часу закінчення строку дії картки), слідує, що позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності до основної вимоги, а тому вважається, що сплив строк позовної давності і до додаткових вимог. Таким чином, заявник звернувся з вимогою про стягнення заборгованості за межами позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Суд дослідив у судовому засіданні вказану заяву про застосування строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За таких обставин справи, рішення суду про відмову у задоволені позову внаслідок спливу строку повернення кредиту відповідає вимогам норм законодавства щодо неможливості повернення кредиту, срок давності повернення якого минув. Отже, заява відповідача про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямовано на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки позивач про порушення своїх прав дізнався ще в грудні 2008 року, але ним 05.12.2012 року було складено текст Генеральної угоди, в якій відсутній рукописний текст відповідачки, та, в якій від імені відповідачки [PERSON] вчинено один нерозбіливий підпис, вчинення якого відповідачка заперечує, до суду з позовом позивач звернувся поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Стороною позивача при подачі позову до суду сплачено судовий збір, в сумі 1921 грн 00 коп, який за правилами ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed