Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсною угоду фінансового лізінгу на придбання транспортного засобу, укладеного ним 24 лютого 2015 року з ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» з огляду на положення ст.ст. 215, 203 ЦК України, як таку, що суперечить чинному законодавству із одночасним стягненням з відповідача первинного адміністративного платежу в розмірі 32 890 грн. В судовому засіданні, уточнивши зміст заявлених позовних вимог (а.с. 53), позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним : частину укладеного договору, а саме словосполучення «…за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату» першого речення положення, яким визначено термін «Адміністративний платіж» у Преамбулі Договору фінансового лізінгу № 001206 від 24 лютого 2015 року з укладеному між ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» та [PERSON] та додаток № 1, яким закріплено розмір «адміністративного платежу» до Договору фінансового лізінгу № 001206 від 24 лютого 2015 року з укладеному між ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» та [PERSON] Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем положень ст..ст. 18, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», наданням завідомо недостовірної інформації, що потягла за собою укладення правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької діяльності. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Представник відповідача до суду не з'явився двічі (а.с. 46,52), про час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до положень ч.8 ст.74 ЦПК України. Приймаючи до уваги наявні у справі докази, а також позицію позивача, який не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає за можливе ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши надані позивачем на обгрунтування заявлених вимог докази, суд встановив наступне: 24 лютого 2015 року між ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізінгу, предметом якого став транспортний засіб вартістю 10 609, 68 доларів США, що у гривневому еквіваленті на час укладення договору склало суму 328 900 гривень (а.с. 5-18). Укладаючи угоду, сторони погодились /п.8.3/, що гривневий еквівалент вартості предмету лізінгу, який визначений на дату укладення даного Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. З підписанням договору сторони також погодились з тим,, що Лізінгові та інші платежі, що підлягають сплаті за цим Договором на користь Лізінгодавця, відображають справедливу вартість предмета Лізінгу та забезпечують отримання Лізінгодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні. На виконання умов укладеного договору, у відповідності із додатком № 1 (а.с. 19), 24 лютого 2015 року, згідно із платіжною квитанцією (а.с. 23) [PERSON] здійснив перший внесок - адміністративний платіж в сумі 10% вартості предмету лізінгу, який згідно з умовами договору /а.с. 5/ є першочерговим одноразовим платежом, що входить до складу Першого платежу і підлягає сплаті Лізінгоодержувачем на користь Лізінгодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. 04 серпня 2015 року на вимогу [PERSON] укладений ним з ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» лізинговий договір /п.12 Договору/ № 001206 було розірвано. Заперечуючи дійсність словосполучення «…за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату» першого речення положення, яким визначено термін «Адміністративний платіж» у Преамбулі Договору та Додаток №1 до Договору, позивач, зазначив, що оспорювані ним складові лізингового договору суперечать вимогам ЦК України / ст.203,215 / та іншим актам цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізінг», згідно з якою лізінгові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізінгу, платіж винагороду лізінгодавцю за отримання у лізінг майна, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати, пов'язані з виконанням договору. Крім того, за посиланням [PERSON] оспорюваний договір, серед іншого, був укладений ним також під впливом помилки, якій безпосередньо сприяла поведінка Лізінгодавця, і виразилась у тому, що всупереч вимогам ст..ст. 18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання фінансової послуги останній не повідомив, що адміністративний платіж, попри те, що входить до складу Першого платежу, не є складовою вартості автомобіля, і не повертається Лізінгоодержувачу в разі розірвання договору. Перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення вже підготовленого договору вартістю 32 890 грн., на думку позивача є явно завищеною ринковою вартістю подібних послуг, не відповідає передбаченим ч.3 ст.509, ч.ч.1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а відтак є свідченням нечесної підприємницької діяльності і тягне за собою недійсність правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької діяльності. Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються гл.16,58 ЦК України, ЗУ "Про фінансовий лізінг", та умовами укладеного сторонами договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Піддаючи аналізу посилання [PERSON]. відносно суперечності змісту укладеного договору чинному законодавству України, як однієї із підстав недійсності оспорюваних ним окремих положень лізінгового договору, суд наголошує про наступне: Сторони за оспорюваним лізинговим договором передбачили виконання грошових зобов'язань Лізінгоодержувача на певних умовах, які на разі позивач називає такими, що суперечать діючому законодавству - з огляду на те, що розмір адміністративного платежу, рівно як і сам платіж не входить до кола платежів, які складають лізінгові платежі згідно із ст..16 ЗУ «Про фінансовий лізінг», що за посиланням [PERSON] прямо суперечить положенням згаданого Закону. Разом з тим, можливість мати інші права та обов'язки / в т.ч. і права визначати вид та розмір платежів, пов'язаних з укладенням договору/ відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів, з огляду на положення ст..806 ЦК України, згідно з якою до договору лізінгу застосовуються загальні положення про найм, а до відносин, пов'язаних із лізінгом - загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо ішне не встановлене законом, прямо передбачена ст.. 10 ЗУ «Про фінансовий лізінг», що виключає правову підставу для визнання оспорюваного договору недійсними з мотивів його суперечності діючому ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст.229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчиненння правочину. Згідно із ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.19 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Оцінюючи наведені [PERSON] мотиви щодо помилки, якої він припустився, укладаючи оспорюваний договір (а саме: неповідомлення Лізінгодавцем даних щодо правової природи адміністративного платежу, який не є складовою вартості автомобіля, і не повертається Лізінгоодержувачу в разі розірвання договору), суд наголошує про те, що він не може бути визнаний таким, який свідчить про помилку в контексті вимог ст.229 ЦК України. Укладення сторонами договору в письмовій формі із зазначенням виду, сум та строків платежів та визначенням вживаних у договорі термінів, які розмежовують поняття адміністративного та авансового платежів, більш того, часткове виконання Лізінгоодержувачем взятих за договором зобов'язань, є свідченням відсутності у нього спотвореного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли з укладенням оспорюваного договору, а відтак у суду немає правової підстави для висновку про те, що укладена сторонами Угода порушила права позивача, оскільки містить несправедливі умови, та в зв'язку з чим, як на тому наполягає позивач, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" має бути визнана недійсною із застосуванням наслідків її недійсності. Згаданий висновок акумулюється на положеннях діючого законодавства, зокрема положеннях, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", у відповідності до яких забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а відтак, законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні споживачів в оману. За переконанням суду позивач, обґрунтовуючи заявлені у справі вимоги, та зазначаючи, що підставою недійсності Угоди є несправедливість її умов (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), водночас посилається на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону (а.с. 2), яка регулює питання недійсності угоди у зв'язку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною). У той самий час ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону), з огляду на що слід зазначити, що ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Втім, позивач не зазначає, на підставі яких ознак, зазначених у ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", він визначає умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Отже, приймаючи до уваги, що факти недодержання при укладенні сторонами лізингового договору вимог ст. 203 ЦК України, або вчинення правочину Лізінгоодержувачем під впливом помилки по справі не встановлені, підстав для визнання частини оспорюваного позивачем договору недійсним та /або нікчемним суд не вбачає. З цих же мотивів, у відповідності до положень п.12.1 Договору не підлягає поверненню сплачений позивачем адміністративний платіж, а отже вимога [PERSON] щодо стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 32 890 грн. є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, а отже, задоволенню не підлягає. Питання щодо розподілу судових витрат вирішене судом у відповідності до положень ст..88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed