Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] в особі ІгольніковаРомана [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом доПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «Надра», яким просив суд визнати недійсними: - кредитний договір № 853832/ФЛ від 18.07.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та [PERSON]; - договір іпотеки № 853832/ФЛ-3від 18.07.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра»та [PERSON]. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору банком було порушено ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме,банк перед укладенням кредитного договору не надав споживачу інформацію про умови кредитування, а також детальний розписсукупної вартостікредиту. Позивач зазначає, що факт навмисного ненадання банком йому як позичальнику важливої інформації, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо істотної умови договору його ціни, свідчить про введення позивача в оману.Тобто порушено принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, оскільки укладений кредитний договір є в цілому несправедливим, носить зловмисний характер з боку відповідача і укладений в порушення положень ЦК України. Також, в момент укладання договору сторони не знали і не могли передбачити, що на виконання обовязків за договором впливають несприятливі зовнішні умови, а саме: різке підвищення курсу долара США по відношенню до гривні, що потягло значне збільшення боргових зобовязань, внаслідок чого позивач не може виконувати належним чином свої зобовязання. За таких обставин, посилаючись на положення ст. ст. 203, 230 ЦК України, позивач просить визнати спірні кредитний договір і договір іпотеки недійсними, у звязку з чим ізвернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала,вважаючи його необґрунтованим і безпідставним, просила суд в його задоволенні відмовити. Так, по-перше, укладаючи кредитний договір позичальник керувався власним волевиявленням, про що свідчить факт підписання зазначених договорів особистоБессережнимС.О.,чим останній підтвердив той факт, що повністю розуміє всі істотні умовикредитного договору та договору іпотеки, зокрема строк дії договору, суму основного боргу, терміни виконання основного зобов'язання, свої права та обов'язки за цим договором, вважає їх справедливими щодо нього, і головне - погоджується з ними. В свою чергу банк виконав умови кредитного договору і надав позичальнику кредит у вищевказаному розмірі. По-друге, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету № 15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю). Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валют, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова від 21.03.2001 р. № 6-7цс11). По-третє, позивач ознайомлений про сплату щомісячного платежу, що вона є обовязковою та порядок повернення кредитних коштів, а також про тарифи банку(стр. 1 Кредитного договору позичальник ставить свій підпис). На підставі вищевикладеного, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи,вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що18.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 853832/ФЛ, згідно з яким останній отримав кошти в сумі 64\~853,60 доларів США на строк кредитування до 12.07.2024 року зі сплатою процентів за користування кредитом 14,49 % річних (а.с. 8-12, 46, 47). В забезпечення вищевказаного кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 853832/ФЛ-3 від 18.07.2008 року, згідно з умовами якого, позичальник надав в іпотеку нерухоме майно будинок № 69, розташований по вул. Сучкова в м. Новомосковськ Дніпропетровської області (а.с.13-17). Спір між сторонами виник з приводу відповідності кредитного договору № 853832/ФЛ від 18.07.2008 року вимогам діючого цивільного законодавства, зокрема,Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину й зазначено зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може бути визнаний недійсним у разі недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦПК України. Аналогічне роз'яснення надане й Постановою Пленуму Верховного Суду України в п.7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 06.11.2009 року № 9. Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 627 ЦК України зазначає,щовідповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки, відповідно до принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формулюють його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативно не визначений законом чи іншими правовими актами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним\~кредитного\~договору з підстав його невідповідності нормам діючого законодавства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. В порушення вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України, жодних доказів в підтвердження позовних вимог, зокрема й наявності в діях відповідача ПАТ «Надра» умислу на введення позичальника в оману щодо істотних умов кредитного договору, помилки останнього щодо правової природи цього договору, позивачем судуне надано. А тому доводи\~позивача про наявність підстав для визнання недійсним укладеного кредитного договору в порядку, передбаченому ст.ст. 203, 215 ЦК України, суд вважає безпідставними. Доводи позивачапро те, що зміст кредитного договору не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки його умови ставлять позивача у невигідне становище, спростовується тим, що кредитний договір про надання кредиту було укладено з позивачем 18.07.2008 року, з умовами якого позивач був ознайомлений і зазначений договір був ним особисто підписаний (належність підпису саме позивачу в судовому засіданні не оскаржувалася). Таким чином, судвважає, що позивач, підписуючи спірний кредитний договір, був обізнаний з його умовамита всіма можливими наслідками його укладення, погодився з усіма положеннями кредитного договору\~\~і частково виконував його умови. Про даний факт свідчить те, що з липня 2008 року (дата укладення договору) до лютого 2015 року (дата звернення до суду), позивача не оспорював умови кредитного договору. Крім того, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, згідно зі ст.2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання\~\~і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.01.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] Банку України, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 (надалі Декрет) є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Що стосується індивідуальної ліцензії, то, виходячи з положень ст. 5 Декрету\~\~[PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Ліцензії видаються [PERSON] банком України лише певному колу суб'єктів: банкам,\~ фінустановамта оператору поштового зв'язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім суб'єктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції. При цьому в Декреті міститься вичерпний перелік таких\~\~операцій. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, [PERSON] України видав Відкритому акціонерному товариству комерційному банку «Надра», яке в подальшому перейменоване на ПАТ «Надра», банківську ліцензіюта дозвіл № 21-2 від 04.11.2005 року\~\~на право здійснювати банківські операції та додаток до дозволу (а.с.48-49). Оскільки відповідач отримав банківську ліцензію та дозвіл [PERSON] банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Таким чином, на момент укладення договору (18.07.2008 року) банк мав право на здійснення валютних операцій, а тому і з цих підстав кредитний договір не має бути визнано недійсним. Крім того, отримуючи кредит в іноземній валюті,\~\~[PERSON] не пред'явив до\~банка вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності договору. Судом встановлено, що зазначені умови кредитного договору є суттєвими і погоджені сторонами в самому договорі, при підписанні кредитного договору [PERSON] усвідомлював всі наслідки його укладання. Тобто, доводи позивачапро те, що умови договору ставлять позивача у невигідне становище, спростовується тим, що кредитний договір було укладено з позивачем 18.07.2008 року, з яким позивач був ознайомлений і який був ним підписаний. Також суд вважає, що укладеними спірними договорами не був порушений баланс інтересів між сторонами, перекладено ризики валютного кредитування виключно на позичальника, тобто на позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку про відповідністьукладеного кредитного договору вимогам чинного законодавства й відсутність у зв'язку з цим підстав для визнання його недійсним з підстав, зазначених позивачем у своєму позові. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.\~\~ Твердження позивачаБессережнева С.О.про введення йогопри укладенні оспорюваних договорів, в оману є безпідставним та необґрунтованим, будь-які відповідні докази суду не надані. Щодо зміни обставин, то зміна конюнктури ринку чи зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання оспорюваного кредитного договору зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті. Тобто, відповідно до ст.ст. 5, 11\~\~Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, банком було надано позивачам всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, що підтверджується підписами позивачів під текстами оспорюваних договорів та доданих до них документів. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами були погоджені всі істотні умови договорів, БессережневС.О.дав згоду на отримання кредиту в іноземній валюті, тому, зважаючи на недоведеність\~\~позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав і для визнання недійсним і договору іпотеки, укладеного в забезпечення основного зобовязання. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed