Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

20.11.2019 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання одноразового дозволу на тимчасовий сумісний виїзд з малолітнім [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу матері - [PERSON] в період з 21.12.2019 до 07.01.2020 включно до Фінляндської Республіки, на підставі ст.ст.141,150 Сімейного кодексу України. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що з 5 листопада 2011 року по 14 червня 2017 року [PERSON] перебував шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу у них народився син - [PERSON] [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 14.06.2006. Малолітня дитина - [PERSON] залишився жити з матір`ю. Весь цей час [PERSON] утримує свого малолітнього сина, а також не припиняє спілкування з ним. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 від 07.06.2018 по справі №640/17780/17 встановлений наступний порядок участі позивача у спілкуванні та вихованні його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] без присутності матері [PERSON] - перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09-00 до 19-00 години за місцем реєстрації або проживання батька, включаючи нічні години з 19-00 до 9-00 неділі; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком [PERSON] ; 15 календарних днів впродовж зимового періоду дня сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком [PERSON] .?Вищезазначені рішення Київського районного суду м. Харкова набрали законної сили 06.09.2018. Позивач зазначає, що [PERSON] весь час створює перепони в спілкуванні позивача з сином, підтвердженням чого є відмова у виданні дозволу на виїзд дитини [PERSON] з батьком за кордон для відпочинку під час зимових канікул. Позивач в свій час на прохання відповідача ніколи не відмовляв їй у наданні таких дозволів, якими вона користувалася багато разів. Надаючи такі дозволи, позивач діяв насамперед і виключно в інтересах дитини, запитуючи сина про бажання їхати разом з матір`ю до Російської Федерації до того часу, як надати такий дозвіл. На цей час позивач має намір здійснити мрію сина про спільну подорож до Республіки Фінляндія для святкування Різдва, та зустріч із Санта-Клаусом. Позивач має певні домовленості з туристичним агентством про відвідування різдвяних дитячих парків та стосовно бронювання квитків. Син [PERSON] вже довідався про такі наміри батька і дуже бажає виїхати разом з батьком на відпочинок для здійснення своєї мрії. 31 жовтня 2019 р. [PERSON] надіслав [PERSON] рекомендованого листа з повідомленням про наміри на спілкування з дитиною та поїздки з ним до Республіки Фінляндії з 23 грудня 2019 року до 06 січня 2020 року. Поштове відправлення з рекомендованим повідомленням відправлено ПАТ «Укрпошта» рекомендованим відправленням з повідомленням про отримання 31 жовтня 2019 року. Одночасно з відправленням через ПАТ «Укрпошта» таке саме повідомлення було відправлено через Нову пошту. Факт відправлення повідомлення через ПАТ «Укрпошта» підтверджується відповідною квитанцією за №215688426655. За даними офіційного сайту «Укрпошта» відправлення було доставлено в точку видачі 01.11.2019, але [PERSON] не з`явилася для отримання відправлення. Відправлення, яке було надіслано через Нову пошту за № 5900045957470 від 31.10.2019 було вручено [PERSON] 01.11.2019 о 14 годині 26 хвилин кур`єром Нової пошти. Про цей факт є відповідне повідомлення Нової пошти. Таким чином, [PERSON] вважає, що [PERSON] належним чином повідомлена про запланований виїзд дитини за кордон разом з батьком на відпочинок, але згоду на виїзд не надала до цього часу з невідомих причин. Крім того зазначає, що у [PERSON] відсутній біометричний закордонний паспорт, задля виготовлення якого у Центр надання адміністративних послуг потрібно зокрема надати: раніше видані та не здані паспорти громадянина України для виїзду за кордон для вирішення питання повернення державі, анулювання та повернення особі, або залишення як другого діючого паспорта для виїзду за кордон. [PERSON] всупереч бажанням сина відмовляється навіть надати фотокопію діючого закордонного паспорту дитини, чим унеможливлює виготовлення нового біометричного закордонного паспорту. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження по даній справі та призначено судове засідання. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача - адвокат Холодов Л.Ю. подав до суду заяву, в якій зазначив, що позивач та представник позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити та розглянути справу без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, клопотань щодо розгляду справи до суду не подавала, за таких обставин справа розглядається за відсутності відповідача. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Оганова В.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала на адресу заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з правилами ч.6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов частково, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 22.05.2012, дитина [PERSON] народився [INFO] у м.Харків, позивач [PERSON] вказаний батьком, а відповідач [PERSON] - матір`ю. (а.с. 4-5) Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовною заявою зазначає, що рішеннями Київського районного суду м.Харкова по справі № 640/17780/17 від 24.05.2018 та від 07.06.2018, з урахуванням змін, внесених постановою Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2018 встановлено порядок участі батька у спілкуванні та вихованні його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] без присутності матері [PERSON] - перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09-00 до 19-00 години за місцем реєстрації або проживання батька, включаючи нічні години з 19-00 до 9-00 неділі; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком [PERSON] ; 15 календарних днів впродовж зимового періоду дня сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком [PERSON] . Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, справу розглянуто у касаційній інстанції 10.01.2019, залишено без змін рішення апеляційної інстанції. Таким чином, рішення Київського районного суду м.Харкова по справі № 640/17780/17 від 24.05.2018 та від 07.06.2018, з урахуванням змін, внесених постановою Апеляційного суду Харківської області від 06.09.2018 набрало законної сили. Позивач стверджує в позовній заяві, а відповідач не спростовує ті обставини, що відповідач [PERSON] всупереч рішенню суду та письмовим вимогам, отриманим засобами поштового зв`язку, не надає нотаріально засвідченої письмової згоди на виїзд дитини за межі України у супроводі батька, не надає закордонного паспорту дитини, чим чинить перешкоди у можливості батька провести 15 календарних днів впродовж зимового періоду дня сумісного відпочинку та оздоровлення дитини за межами України. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч,2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та мо дальшій розвиток. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК У країни дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 IХV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути каїїкргше забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада .989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від З1 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, то перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягали 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) то в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу/ другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за крдон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у кого супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, ненадання відповідачем письмової нотаріально засвідченої згоди обмежує право позивача-батька дитини реалізувати своє право на участь у спілкуванні з сином [PERSON] в зимовий та літній період за межами України, в порядку, встановленому судом, за таких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Позовна вимога про надання позивачу дозволу на виїзд за кордон в період 21.12.2019 - 07.01.2020 з сином [PERSON] без згоди відповідача є обґрунтованою, однак не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Рішення суду, за вимогами ст.246-267 ЦПК України за формою та за змістом повинно підлягати виконанню після набрання ним законної сили. Таким чином, враховуючи доведеність позовних вимог щодо перешкоджання відповідачем у спілкуванні позивача з дитиною, що виразилося у ненаданні проїзного документа дитини та ненаданні письмової згоди на виїзд дитини у супроводі батька до Республіки Фінляндія, отримавши письмову заяву позивача 01.11.2019, однак сплив вказаного в позові періоду - 21.12.2019 - 07.01.2020 на дату ухвалення рішення, унеможливлює його виконання, тому дана вимога задоволенню не підлягає.

Outcome: partial