Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Заявленими вимогами ставиться питання про стягнення з відповідача на користь позивачів невиплаченого страхового відшкодування. В обґрунтування заявленого зазначають наступне. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув чоловік та дочка позивачів у справі. Винуватець пригоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність у відповідача. Останній, частково виплатив відшкодування. Іншу частину виплачувати відмовляється, у зв`язку із чим і подано даний позов до суду. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і заперечень щодо такого від учасників розгляду не надходило. Відповідач заявлені вимоги не визнав та просив відхилити як безпідставні, адже свої дії щодо виплати страхового відшкодування та з якими не погоджуються позивачі повністю регламентовані чинним законодавством України. Проаналізував направлені матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивачі є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання, отримували коди платників податків. [PERSON] є ветераном праці. [PERSON] , який [INFO] у віці 78 років помер в с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області був чоловіком [PERSON] [INFO] та батьком [PERSON] [INFO] (а.с.5-12). 18 березня 2020 року слідчим управлінням управління поліції в Житомирській області винесено постанову про закриття кримінального провадження за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17 листопада 2019 року о 3 годині 37 хвилин на 148 км автодороги "Київ-Чоп" поблизу с. Кам`янка Житомирського району Житомирської області в ході якої загинув [PERSON] внаслідок наїзду на нього автомобілем марки "Сітроен Берлінго" реєстраційний номер " [NUMBER] " під керуванням водія [PERSON] . З постанови вбачається: причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди та наслідків було грубе порушення пішоходом [PERSON] ПДР України; в діях водія виявлено не відповідність вимогам п. 12.9 "б" ПДР України (а.с.19 - 21). Позивачі звертались до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із смертю [PERSON] і просили відшкодувати 25 038 гривень моральної шкоди обом позивачам, 150 228 гривень дружині загиблого у зв`язку із втратою годувальника та 1 985 гривень витрат на поховання (а.с.13-16). Відповідачем здійснено страхове відшкодування у зв`язку із смертю [PERSON] в розмірі 13 511,50 гривень витрат на поховання та моральна шкода (1 985 гривень (витрати на поховання) + 25 038 гривень (моральна шкода) х 50%) [PERSON] та 12 519 гривень (25 038 гривень х 50%) моральної шкоди [PERSON] . Зменшення страхового відшкодування здійснено у зв`язку із наявністю вини пішохода у виникненні дорожньо-транспортної пригоди. Виплата у зв`язку із втратою годувальника не проводилась адже відповідні та підтверджуючі такий факт документи страховій компанії надані не були (а.с.17,18). Інших матеріалів суду надано не було, як і не ставилось питання про необхідність витребування додаткових доказів. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (ст. 1167 ЦК України). Шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (ст. 1193 ЦК України). У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Суд частково погоджується з доводами представника відповідача, викладеними у спрямованих до суду матеріалах та вважає їх правильними та такими, які ґрунтуються на законодавстві та усталеній судовій практиці. Так, здійснене страхове відшкодування за спричинену моральну шкоду за наслідки виникнення дорожньо-транспортної пригоди та його розміри, суд вважає здійснені правильно та у встановлених лімітах. Зменшення страхового відшкодування у зв`язку із виникненням пригоди внаслідок грубого порушення ПДР України загиблим, страховою компанією зроблено правомірно з посиланням як на норми законодавства, так і на зазначені раніше роз`яснення вищих судових інституцій України. Також, суд погоджується з доводами відповідача щодо обґрунтувань відмови у сплаті позивачу страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, оскільки заявницею не надано документів, що вона перебувала на утриманні загиблого. Аналогічне згадується в постанові ВС від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17. Одночасно, суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо того, що має зменшуватись компенсація за поховання через вину загиблого у виникненні пригоди. Так, положеннями матеріального закону у ч. 3 ст. 1193 ЦК України визначено, що вина потерпілого не враховується в разі відшкодування витрат на поховання. За таких обставин, не є правомірним застосований коефіцієнт до виплати витрат на поховання, яким зменшено відповідну суму удвічі з 1 985 до 992,50 гривень. Доводи представника відповідача щодо того, що у даному випадку шкода відшкодовується незалежно від вини власника джерела підвищеної небезпеки, на переконання суду, не вірно витлумачена та не може бути застосована до даних правовідносин. Так, як встановлено органами досудового слідства, дійсно, вини водія автомобіля у виникненні дорожньо-транспортної пригоди встановлено не було. Навпроти, грубі порушення ПДР України, допущені пішоходом, як зазначено у чинному нині рішенні поліції, і стали причиною виникнення пригоди та її наслідків. Не дивлячись на це, родичі загиблого отримали частково як майнову, так і моральну компенсацію внаслідок пригоди. Таким чином, підсумовуючи наведене представником позивачів та норми законодавства України у сукупності із усталеною з даного приводу судовою практикою, і визначено, що хоча і винуватець пригоди загиблий, його родичі все ж отримали компенсацію, оскільки подія виникла за участю джерела підвищеної небезпеки, власником якого була застрахована цивільно-правова відповідальність. Положення ст. 1193 ЦК України визначають загалом урахування вини потерпілого при відшкодуванні шкоди. В той час, як зміст ст. 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає лише строки та розмір виплат. Дані вимоги законодавства України не є ані загальними, ані спеціальними нормами до даних правовідносин, а регулюють різні стадії процесу компенсації витрат. Звідси, посилання представника позивачів, що системний аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку про необхідність ігнорування факту вини загиблого при здійсненні страхового відшкодування моральної шкоди, на переконання суду є хибним. Таким чином, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що позов підлягає до часткового задоволення і до стягнення підлягає недоплачена сума страхового відшкодування витрат на поховання в розмірі 992,50 гривень. Інша частина вимог судом вважається безпідставною, а отже і задоволеною бути не може. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати з розгляд даної справи в межах задоволеної частини вимог в розмірі 840,80 гривень. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial