Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Представник позивача Комунального підприємства «Луганський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (далі - Фонд) звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 08.10.2008 між Фондом та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1286/2008 про надання кредиту у розмірі 35000,00 грн. строком на 14 років 2 місяці. Фактично [PERSON] отримав кредит на суму 35000,00 грн. З метою забезпечення повернення кредиту, отриманого [PERSON] , 08.10.2008 між Фондом та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки, згідно з якими [PERSON] та [PERSON] зобов`язалась відповідати перед Фондом солідарно з [PERSON] за своєчасне та в повному обсязі виконання всіх боргових зобов`язань. Відповідно до кредитного договору, фактично отриманий кредит, повинен повертатись щоквартально до 08 числа поточного кварталу рівними частинами основного боргу (по 729,17 грн.), починаючи з 08.12.2010 згідно з встановленим графіком. Боржник та поручителі порушили умови кредитного договору - строки повернення кредиту, внаслідок чого створилась заборгованість, яка до часу подання позову до суду не була погашена, а саме: заборгованість по кредиту у розмірі 16068,61 грн., відсоткам за користування кредитом у сумі 4217,51 грн., відсоткам за видачу та управління кредитом у сумі 4217,51 грн., а всього -24503,63 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів борг у сумі 24503,63 грн. та витрати по сплаті судового збору. 04 листопада 2020 року Троїцьким районним судом Луганської області по даній справі було ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги Фонду задоволені в повному обсязі (а.с.132). Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 14.01.2021 вказане заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 4 листопада 2020 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, надано відповідачам строк для подання до суду відзиву на позовну заяву (а.с.142). 09.02.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому останній позов не визнав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності (а.с.145-147). 16.02.2021 представник позивача подав суду відповідь на відзив, в якому вважає відзив необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню оскільки на стягнення заборгованості за бюджетними коштами не поширюється позовна давність. Просив суд задовольнити позов в повному обсязі (а.с.159-163). Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача в письмовій заяві просив суд розглянути справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.183-184). Відповідач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами не згоден (а.с.182). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.10.2008 між Фондом та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1286/2008 для будівництва прибудови до житлового будинку та господарських споруд (а.с.6-7). З метою забезпечення повернення кредиту, отриманого [PERSON] за вказаним кредитним договором, 08.10.2008 між Фондом та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки, згідно з якими [PERSON] та [PERSON] зобов`язалась відповідати перед Фондом солідарно з [PERSON] за своєчасне та в повному обсязі виконання всіх боргових зобов`язань (а.с. 8,9). За умовами кредитного договору відповідачу [PERSON] надано кредит у розмірі 35000,00 гривень із платою за користування у розмірі 3 % річних, платою за надання та управління кредитом у розмірі 3% річних, з кінцевим строком повернення 08 вересня 2022 року (пункти 1.1; 2.2 Договору). Сторони визначили (Додаток №1 до Договору), що позичальник зобов`язується повернути Фонду кредит в розмірі 35000,00 грн., погашення кредиту проводиться щоквартально в розмірі 729,17 грн. та одночасно вносити плату за користування кредитом, надання та управління кредитом. Строк повернення кредиту 12 років. Дата початку повернення кредиту 08 грудня 2010 року. Дата закінчення повернення кредиту 08 вересня 2022 року. Згідно з пунктом 5.3. Договору, у випадку порушення позичальником умов Договору, Фонд має право вимагати дострокового повернення отриманого кредиту, сплати всіх належних по цьому договору платежів та розірвати цей кредитний договір. [PERSON] отримав від Фонду 35000,00 гривень. Останній платіж відповідач здійснив 27 грудня 2013 року, заборгованість почала обліковуватися позивачем з 08 березня 2014 року. Всього у період дії договору [PERSON] сплатив 18010,46 гривень, з яких: 9452,34 грн. - повернення кредиту; 4253, 40 грн. - 3% за користування кредитом; 4253,40 грн. - 3% за видачу та управління кредитом; 51,32 грн. - пеня (а.с.19-20). Доводи відповідача [PERSON] викладені у відзиві на позовну заяву, щодо відсутності у позивача права на надання фінансових послуг повністю спростовуються матеріалами справи (Статут, витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тощо). Отже, суд погоджується з доводами представника Фонду викладеними у відповіді на відзив щодо правомірності надання Фондом фінансових послуг за період часу з 08.10.2008. Так, розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації від 17.05.1997 №419 було створено Луганське обласне комунальне підприємство "Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі", правонаступником якого на підставі рішення Луганської обласної ради від 23.12.2005 року №22/36 є Комунальне Підприємство "Луганський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі". На підставі Указу Президента України від 27.03.1998 № 222 « Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» були створені фонди підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, з правом кредитування індивідуальних забудовників. Згідно п. 4 загальної частини Положення про порядок формування і використання коштів фондів підтримки індивідуального житлового будівництва на селі затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 1998 року № 1211, - « Фонди є спеціалізованими кредитно-фінансовими господарськими організаціями. Фонди провадять свою діяльність на умовах повної господарської самостійності, є юридичними особами, мають самостійні баланси, рахунки в установах банків, інші необхідні реквізити. Державна реєстрація фондів відбувається у порядку, передбаченому для суб`єктів підприємницької діяльності.» Фонд зареєстрований та здійснює свою діяльність з 17.05.1997. Таким чином, судом достеменно встановлено, що між сторонами був укладений кредитний договір відповідно до вимог чинного законодавства. Судом встановлено, що боржник та поручитель порушили умови кредитного договору - строки повернення кредиту, внаслідок чого створилась заборгованість, яка станом на 26.07.2019 року становить: заборгованість по кредиту у розмірі 16068,61 грн., відсоткам за користування кредитом у сумі 4217,51 грн., відсоткам за видачу та управління кредитом у сумі 4217,51 грн., а всього -24503,63 грн. (а.с.16). 09 лютого 2021 року [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив про застосування позовної давності, оскільки початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Суд визнає обґрунтованими доводи відповідача [PERSON] про сплив строків давності, виходячи з наступного. Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними. Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність (стаття 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 6-2520цс15). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яку у відповідності до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії"). Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року №6-2891цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Сторони Договору встановили, що погашення кредиту проводиться щоквартально в розмірі 729,17 грн. та одночасно вноситься плата за користування кредитом, надання та управління кредитом. Оскільки умовами Договору були передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізували обов`язок [PERSON] повернути весь борг частинами та встановлювали самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право Фонду було порушене з моменту недотримання відповідачем строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до розрахунку повернення кредиту (а.с.20), останній платіж відповідач [PERSON] здійснив 27 грудня 2013 року, а заборгованість почала обліковуватися позивачем з 08 березня 2014 року. Отже, у кредитора виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання протягом трьох років, починаючи з 08 березня 2014 року. Проте, позивач звернувся до суду з вказаним позовом 06 серпня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності. Обставин, які б свідчили, що позивач не мав можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, у ході судового розгляду не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed