Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про визнання недійсним пункту договору. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 25.07.2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 77.2/СЖ - 268.07.2 про надання кредиту на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 90 000 доларів США з процентною ставкою в розмірі 14,5 % річних. Проте, при підписанні цього договору ПАТ "Родовід Банк" порушено права позивача. Кредитним договором передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позивач має сплачувати Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки. Позивач наголошує, що відповідач скористався юридичною необізнаністю позичальника, вніс в умови договору недійсні пункти, які прямо суперечать законодавству, порушують конституційні права громадян України, права споживачів, фактично встановивши пеню за кожен день прострочки у розмірі 29 % річних за кожен день прострочення за порушення строків повернення кредиту та річну відсоткову ставку 10 585 % за рік. У зв'язку з вищевикладеним,посилаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просила суд визнати п. 4.5. Кредитного договору № 77.2/СЖ - 268.07.2 недійсним з моменту укладення та виключити його з умов кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав до суду свої письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, у зв'язку з необґрунтованістю та безпідставністю заявлених позовних вимог. Також просив відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 25.07.2007 року між [PERSON] та ПАТ «Родовід-Банк» було укладено кредитний договір № 77.2/СЖ - 268.07.2 про надання кредиту на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 90 000 доларів США з процентною ставкою в розмірі 14,5 % річних. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) до споживчого кредитування застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». У вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України зазначається, що у справі про захист прав споживачів кредитних - послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфер іспоживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно п. 4.5. Договору за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позивач має сплачувати Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п. 1.3 Договору від суми простроченого платежу. Як вбачається з матеріалів справи, 28.05.2012 року Подільським районним судом м. Києва відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсним п. 4.5 та внесення змін до п.п. 1.1, п.п. 4.1. кредитного договору № 77.2/СЖ - 268.07.2. від 25.07.2007 року. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.07.2013 року позов ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. На виконання рішення суду 07.08.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчі листи на рішення суду від 17.04.2013 року у справі № 2-1879/12 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення заборгованості за кредитним договором. Пунктом 14 Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають врахувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-102,1054-155), статі 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. (стаття 215 ЦК України) Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає порядок визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З урахуванням вищезазначених положень законодавства України, п. 4.5. Договору, який передбачає, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позивач має сплачувати Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п. 1.3 Договору від суми простроченого платежу, щофактично встановилює пеню за кожен день прострочки у розмірі 29 % річних за кожен день прострочення за порушення строків повернення кредиту та річну відсоткову ставку 10 585 % за рік, є несправедливим та суперечить принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника - позивача по справі, як споживачапослуг банку - відповідача по справі, оскільки дана умова кредитного договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за кредитним договором. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розглядуцивільних справ про визнанняправочинівнедійсними» згіднозі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину. Умовамип. 4.1. договору передбачено, що погашення в повному обсязі суми кредитів за кредитною лінією, вказаною в п. 1.1 Договору не пізніше « 25» липня 2009 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок, вказаний у п. 1.2 Договору. Ст.ст.256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У письмових запереченнях, надісланих представник відповідача наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільнійсправі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з дати закінчення дії договору - 25.07.2009 року, однак позов пред'явлено до суду лише 17.12.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позову у зв'язку з пропуском нею строку позовноїдавності.

Outcome: dismissed