Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] у місті Слов'янську помер її син, [PERSON]. Спадкова справа № 151/2013 заведена у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом. Вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті її сина у передбачений статтею 1270 ЦК України строк, дружині померлого [PERSON] нотаріусом своєчасно надіслано повідомлення про відкриття спадщини. До спливу шестимісячного строку заяви про прийняття спадщини від [PERSON] не надходило. Таким чином, відповідно до ч. 1 статті 1272 [PERSON] є особою, яка не прийняла спадщину. Викладене підтверджується постановою нотаріуса від 17 лютого 2014 року а також видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна після смерті сина [PERSON] - на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину за законом видане 17 лютого 2014 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, за реєстром № 1-249. Окрім зазначеного будинку у склад спадкового майна входить і земельна ділянка, яка розташована у [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Зазначене майно належало сину на підставі: Житловий будинок - договору дарування, посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4065, право власності на житловий будинок спадкодавець зареєстрував у реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 серпня 2009 року, номер запису 15534 в книзі 59, реєстраційний номер [NUMBER] Земельна ділянка - на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066. За даним договором вона є дарувальником земельної ділянки, а син - обдарованим. Згідно даним державного земельного кадастру земельна ділянка має кадастровий номер [NUMBER], вона зазначена власником земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 41033,83 гривні. Вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, своє право на спадщину зареєструвала у реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та відповідними витягами. Отримавши за договором дарування земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS], син не отримав на своє ім'я державний акт на право приватної власності на землю і не зареєстрував його у відповідному реєстрі. Викладене було підставою для винесення нотаріусом Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] і належала спадкодавцю на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066, постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії видана 17 лютого 2014 року. Житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані у [ADDRESS] належали їй, 25 грудня 2008 року вона подарувала їх синові, уклавши у нотаріуса відповідні договори. На її ім'я був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], який виданий Слов'янською міською радою, акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3310. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Таким чином, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті її сина входить і право на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] і належала спадкодавцю на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066. Нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у зв'язку з не наданням нею нотаріусу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я спадкодавця, про що нотаріусом було викладено у Постанові від 17 лютого 2014 року. Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27 вересня 2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - Слов'янською міською радою було прийняте рішення про передання у приватну власність їй земельної ділянки, зазначене рішення про передання у власність підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Виходячи з вище викладеного вона отримала у власність у порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON] земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS], але право власності на неї як [PERSON] та її право власності на неї не визнається відповідачем, що є правовою підставою для звернення до суду відповідно до ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об'єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, її заява щодо визнання за нею права власності у порядку спадкування на земельну ділянку, яка розташована на території Слов'янської міської ради у [ADDRESS] підлягає судовому розгляду і має бути задоволена. Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада. Отримавши у власність у порядку спадкування частку спадку - житловий будинок, який розташований у [ADDRESS] вона придбала право власності і на інший спадок - земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою. Нотаріальними засобами шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину реалізувати своє право вона не може, так як її право власності на зазначену земельну ділянку не визнається відповідачем. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в неї немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Просить суд визнати за нею, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на земельну ділянку загальною площею 466 м2, яка розташована на території Слов'янської міської ради у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] і яка належала [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066 як на майно, отримане у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 15 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, та задовольнити її позовні вимоги ( а.с.60 ). Представник відповідача - Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 15 травня 2015 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника Слов»янської міської Ради Донецької області та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи. ( а.с. 38,40). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. Як встановлено в судовому засіданні [INFO] у місті Слов'янську помер син позивача, [PERSON] ( а.с.17). Спадкова справа № 151/2013 заведена у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі, за даними спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом ( а.с.42-58). [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті її сина у передбачений статтею 1270 ЦК України строк, дружині померлого [PERSON] нотаріусом своєчасно надіслано повідомлення про відкриття спадщини. До спливу шестимісячного строку заяви про прийняття спадщини від [PERSON] не надходило. Таким чином, відповідно до ч. 1 статті 1272 [PERSON] є особою, яка не прийняла спадщину. Викладене підтверджується Постановою нотаріуса від 17 лютого 2014 року а також видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкового майна після смерті сина [PERSON] - на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS]. Свідоцтво про право на спадщину за законом видане 17 лютого 2014 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, за реєстром № 1-249 ( а.с. 10,12-14). Окрім зазначеного будинку у склад спадкового майна після смерті [PERSON], який помер [INFO] входить і земельна ділянка, яка розташована у [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Зазначене майно належало сину на підставі: Житловий будинок - договору дарування, посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4065, право власності на житловий будинок спадкодавець зареєстрував у реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 серпня 2009 року, номер запису 15534 в книзі 59, реєстраційний номер [NUMBER] ( а.с. 22-24). Земельна ділянка - на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066. За даним договором [PERSON] є дарувальником земельної ділянки, а [PERSON] - обдарованим. Згідно даним державного земельного кадастру земельна ділянка має кадастровий номер [NUMBER], [PERSON] зазначена власником земельної ділянки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 41033,83 гривні ( а.с.6-9,11,15,16,18-20). [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, своє право на спадщину зареєструвала у реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину та відповідними витягами ( а.с.12-14). В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] отримавши за договором дарування земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS], не отримав на своє ім'я державний акт на право приватної власності на землю і не зареєстрував його у відповідному реєстрі. Викладене було підставою для винесення нотаріусом Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії - видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] і належала спадкодавцю на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066, постанова нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії видана 17 лютого 2014 року ( а.с.10). Житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані у [ADDRESS] належали [PERSON], 25 грудня 2008 року вона подарувала їх синові, уклавши у нотаріуса відповідні договори. На ім'я [PERSON] був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], який виданий Слов'янською міською радою, акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3310 ( а.с.15-16). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Таким чином, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті сина позивача - [PERSON] входить і право на земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] і належала спадкодавцю на підставі договору дарування посвідченого Першою Слов'янською державною нотаріальною конторою 25 грудня 2008 року, за реєстровим № 2-4066 ( а.с.6). Згідно зі ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель і споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у зв'язку з не наданням нею нотаріусу державного акту на право приватної власності на земельну ділянку на ім'я спадкодавця, про що нотаріусом було викладено у Постанові від 17 лютого 2014 року ( а.с. 10). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини може мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Вказане також підтверджене і роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальненої судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язки спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (а.с.1299 ЦК України). Відповідно до Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. вказівки частини 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що передбачало обов'язкову реєстрацію цих прав, роз'яснення, яке міститься у п.п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, підлягають задоволенню вимоги спадкоємців про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках відсутності правовстановлюючих документів у зв'язку з їх втратою та/або відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця). Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27 вересня 2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - Слов'янською міською радою було прийняте рішення про передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, зазначене рішення про передання у власність підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ( а.с.15-16, 18-20). Виходячи з вище викладеного [PERSON] отримала у власність у порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON] земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS], але право власності на неї як [PERSON] та право власності [PERSON] на неї не визнається відповідачем, що є правовою підставою для звернення до суду відповідно до ст. 392 ЦК України. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об'єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада. Отримавши у власність у порядку спадкування частку спадку - житловий будинок, який розташований у [ADDRESS] [PERSON] придбала право власності і на інший спадок - земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою. Умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в позивача немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до вищевикладеного та змісту ст. 16, 392 ЦК України позивач має право на пред'явлення позову про визнання за нею права власності на земельну ділянку загальною площею 466 м2 для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], як на майно, отримане нею у порядку спадкування за законом після смерті її сина - [PERSON] , який помер [INFO] Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності . У відповідності до п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» « Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. Таким чином, виникла ситуація, коли позивач [PERSON] фактично успадкувала нерухоме майно, а саме : земельну ділянку площею 466 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], після смерті свого сина, однак позбавлена можливості оформити спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на нерухоме майно. Без документів, які б посвідчували право власності сина позивача на вищевказану земельну ділянку, право власності позивача не визнається. Правозастосовча позиція щодо вирішення аналогічних спорів викладена у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24753/0/4-13 від 15 травня 2013 року, в якому зазначено: «При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано Свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за Свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав Свідоцтво про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК)». Як встановлено в судовому засіданні спадкодавець [PERSON] за життя правомірно фактично набув право власності на нерухоме майно: земельну ділянку площею 466 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку. господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], і тому за позивачем по справі, слід визнати право власності на спадкове майно, вищевказану земельну ділянку, як на майно отримане в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved