Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, яким просять визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням,\~а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] (по 1/2 її частці), яку придбано 24 грудня 2005 року після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] З 20 грудня 2006 року за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] , проте останній фактично у зазначеній квартирі не мешкав ані дня, житлом не користувався, оскільки орендував інше приміщення у м. Харкові, за комунальні послуги не сплачував, витрат з утримання житлового приміщення не ніс, будь-яких особистих речей відповідача чи іншого майна в квартирі немає. Позивачі вказали, що востаннє бачили [PERSON] в Україні у 2013-2014 роках. Відповідно до відповіді на запит адвоката до поліклініки за місцем реєстрації відповідача, останній був під наглядом лікарів поліклініки з 2011 року по 2013 рік, з березня 2013 року по 30 жовтня 2019 року за медичною допомогою не звертався, декларація в системі Med Card відсутня. Згідно відповіді Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області, [PERSON] не звертався із заявою, що йому чиняться перешкоди у доступі до житла, із заявами про вчинення злочину щодо нього, будь-хто із заявами та скаргами щодо відповідача не звертався. На підставі викладеного до суду подано відповідний позов. 04 грудня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6\~ст. 187 ЦПК України\~з Департаменту реєстрації Харківської міської ради. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2019 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом осіб. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їхній представник адвокат Федорова К.М., яка діє на підставі договорів про надання правової допомоги та ордерів, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їхньому задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~В судове засідання \~ \~ \~ \~відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку\~ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, відповідно до відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова, а також шляхом оголошення на веб-сайті суду. Причини неявки відповідач суду не повідомив, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідач в установлений ч. 7\~ст.178 ЦПК України\~строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8\~ст. 178 ЦПК України. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Судом враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України"). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до\~статті 280 ЦПК України\~суд, за згодою позивачів та їхнього представника, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами\~ст. 55 Конституції України, ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~та\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19\~ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2\~ст. 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини\~та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріали справи свідчать, що 13 грудня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 649 (свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 13 грудня 2005 року). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9549012, наданого 12 січня 2006 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/2 частці квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємельяновою І.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 4391. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 04 грудня 2019 року, отриманої на запит суду, місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З довідки\~№ 717\~від 30\~жовтня 2019\~року,\~наданої Головним\~лікарем КНП\~«Міська поліклініка\~№ 3»\~ХМР Хижняк\~Л.Л.,\~вбачається,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , був під наглядом лікарів поліклініки з 2011 року по 2013 рік. Інвалід 2 групи з 2013 року. З березня 2013 року по теперішній час за медичною допомогою до поліклініки не звертався, декларація в системі Med Card відсутня. Відповідно до довідки начальника Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області Щербинського К. від 30 жовтня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , із заявою про те, що будь-хто чинить йому перешкоди у доступі до помешкання за вказаною адресою, а також з іншими заявами та скаргами до Немишлянського ВП ГУ НП не звертався. Одночасно в довідці повідомлено, що із заявами та скаргами на [PERSON] , із заявами про втрату зв`язку з [PERSON] ніхто не звертався, оперативно-розшукові справи не заводились. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,\~317,\~319,\~321 ЦК України). Згідно зі\~ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до\~статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , попереджений про кримінальну відповідальність, в судовому засіданні пояснив, що відповідача [PERSON] востаннє бачив у 2013 році. За адресою: [ADDRESS] мешкає Євген з жінкою, донькою та матір`ю. Свідок зазначив, що сім`ю [PERSON] знає з 2005 року, з [PERSON] має дружні стосунки. Також вказав, що відповідач, який розлучився з матір`ю [PERSON] , ніколи за вказаною адресою не мешкав. Свідок [PERSON] , попереджений про кримінальну відповідальність, в судовому засіданні пояснив, що з 1994 року знаходиться з сім`єю Голубих в дружніх відносинах, востаннє відповідача бачив в 2013 році. Свідок зазначив, що буває в сім`ї позивачів декілька разів на рік, проте жодного разу відповідача за адресою: [ADDRESS] не бачив, йому відомо, що останній орендував квартиру та за вказаною адресою не планував мешкати. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] , з часу реєстрації, тобто понад один рік, покинув спірне житло добровільно, перешкод у його проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивачі якимось чином перешкоджали відповідачу у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1\~ст. 79 ЦПК України). Доказування, та, як слідство, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156\~ЖК України, з урахуванням положень ч. 1\~ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у квартирі не проживає з часу реєстрації, тобто станом на момент розгляду справи понад один рік. Наявність реєстрації відповідача у квартирі перешкоджає позивачам здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням,\~а саме: квартирою [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи свідчать, що за подання до суду позову кожним з позивачів сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., проте останні в позовній заяві не просять його стягувати з відповідача.

Outcome: approved