Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON], звернулися до суду з даним позовом, в якому просять скасувати свідоцтво про право власності та визнати за ними право власності по 1/3 частки на квартиру [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що 28.12.1974 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. У шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO]. На підставі рішення виконкому Богуславської міської ради № 165 від 05.08.1977 року їм було видано ордер на квартиру [ADDRESS] 20.10.1993 року на вказану квартиру було отримано свідоцтво про право власності на житло у якому зазначено, що квартира належить на праві спільної (сумісної) власності [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, про що Відділом ДРС ГТУЮ у місті Києві складено відповідний актовий запис № 290. Після смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, яка знаходиться [ADDRESS]. За життя [PERSON] склав заповіт згідно якого зазначена квартира переходе у власність [PERSON]. Оскільки при оформленні свідоцтва про право власності на квартиру було допущено помилку, це змусило позивачів, з метою захисту їх прав та законних інтересів, звернутись з даним позовом безпосередньо до суду. Представник позивачів [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, а також зазначила, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. У судове засідання представник відповідача КП БМР «Богуславська ЖЕК» не з'явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Дослідивши письмові докази надані позивачами, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28.12.1974 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що міським відділом РАГС м. Прилуки Чернігівської області зроблено актовий запис № 622. У шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] [INFO] помер, про що Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис № 290. Після смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, яка знаходиться [ADDRESS]. Згідно довідки № 01-16/1113 виданою Богуславською РДНК від 30.08.2018 року з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом і заповітом звернулися: [PERSON] та [PERSON]. На підставі рішення виконкому Богуславської міської ради № 165 від 05.08.1977 року сім'ї [PERSON] було видано ордер на квартиру [ADDRESS] 20 жовтня 1993 року на вказану квартиру було отримано свідоцтво про право власності на житло, де вказано що квартира належить на праві спільної (сумісної ) власності [PERSON]. Згідно довідки КП КОР «Південні БТІ» № 1980 від 16 липня 2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.1993 року виданого виконавчим комітетом Богуславської міської ради ( реєстрова книга №25 за № 3496). Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародно-правових документах про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені в Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", який прийнято 19 червня 1992 року за N 2482-Х11. Зазначеним Законом регламентований порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом, з обмеженнями, визначеними п. 2 ст. 2 цього Закону. Зазначена процедура передбачена ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", відповідно до якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення Статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено способи приватизації, а саме: безоплатна передача громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир громадянам України. Таким чином, суд приходить до висновку, що для участі в приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та особисте звернення до органів приватизації. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Богуславської міської ради № 182 від 20.10.1993 року квартира [ADDRESS] була передана у спільну сумісну власність. Судом встановлено, що у додатку до вказаного рішення, розраховано площу квартири, що безплатно приватизується з урахуванням трьох осіб. Із копій карток реєстрації осіб вбачається, що на момент приватизації позивачі постійно були зареєстровані та проживали у спірній квартирі. У матеріалах справи міститься копія заяви про передачу у спільну сумісну власність спірної квартири від 05.10.1993 року із підписами наймача і членів сім'ї до яких відносяться позивачі. Крім того, довідкою Богуславської ЖЕК № 20 від 26.08.2018 року підтверджується приватизація на трьох чоловік, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Отже, суд приходить до висновку, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена з порушеннями, а тому свідоцтво про право власності від 20 жовтня 1993 року та реєстрація права власності підлягає скасуванню. Пункт 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачає, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. Таким чином, підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання права власності по 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч.ч. 3-6 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки відповідачами не подано клопотання про зменшення судових витрат та не доведено неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд приходить до висновку, що відповідачі мають відшкодувати позивачам по 2500 гривень витрат, понесених на оплату правничої допомоги адвоката, що підтверджено відповідним розрахунком адвоката та квитанцією про сплату коштів за надання правничої допомоги та по 704 гривні 80 копійок за сплату судового збору у справі. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved