Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та ПАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», в якому, відповідно до уточнень просить визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] видане ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на підставі розпорядження № П-350 від 10.12.1998 року на імя [PERSON] та [PERSON]; свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № П-350 від 10.12.1998 року на імя [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], здійснену на підставі розпорядження № П-350 від 10.12.1998 року, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом у квартирі [ADDRESS], зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON] у квартирі № 54 в буд. № 6 по пров. Парусному в м. Дніпропетровську. В обґрунтування позовних вимог, позивачка [PERSON] у позові зазначила, що квартира [ADDRESS] була отримана нею на підставі ордеру на житлову площу № 84 від 08.07.1998 року виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Дніпропетровська на сім'ю, що складалась із трьох осіб: неї, її матері та її колишнього чоловіка - [PERSON] Між відповідачем та нею був зареєстрований шлюб у 1986 році, але на момент отримання спірної квартири він фактично в ній не проживав, оскільки з грудня 1998 року зник з у невідомому напрямку і довгий час їй нічого не було відомо про його місце знаходження, в зв'язку з цим вона була змушена звернутися до правоохоронних органів з заявою про оголошення його у розшук. Пізніше, вона звернулася до Ленінського районного суду з заявою про визнання відповідача [PERSON] безвісно відсутнім, і саме у цей час відповідач з'явився до суду, на підставі чого її заява була залишена судом без розгляду. Оскільки відповідач [PERSON] не проживав у спірній квартирі з грудня 1998 року, вона ([PERSON]О.) звернулася знову до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловою площею квартири. Проте, відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні своєю власністю, шляхом вселення. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2002 року було відмовлено у задоволені її позову, зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] було задоволено та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області це рішення було залишено без змін. Піддавши сумніву раніше здійснені нею дії, вона звернулася до адвоката за юридичною допомогою з метою вирішити питання по спірній квартирі. Ознайомившись з усіма документами, адвокат почав з'ясовувати в якому році і ким були оформлені документи, в зв'язку з чим виникло питання, хто готував та оформлював документи на приватизацію квартири, на що вона пояснила, що ніяких заяв на приватизацію квартири ніколи не підписувала, в зв'язку з цим адвокат витребувала первинні документи на приватизацію спірної квартири, тому вона звернулась з відповідною письмовою заявою до ЖКД ВАТ «ДЗМК ім..[PERSON]» і отримала ці документи. Отримавши ці документи і ознайомившись з ними, було з'ясовано, що ніхто з заявою на приватизацію квартири ні до керівництва заводу, ні до органу приватизації не зверталися і заяв про це не писали, більше того, на заяві на ім'я керівника органу приватизації від 10 грудня 1998 року написаної начебто від її імені, маються підписи, які начебто виконані нею та відповідачем [PERSON], але ці підписи не їй, ні відповідачу не належать. Позивачка у позові зазначає, що ні вона, ні відповідач [PERSON] не надавали згоди на приватизацію спірної квартири, у звязку з чим, вона вважає, що приватизація була проведена з грубим порушенням закону. З урахуванням отриманих документів, в кінці 2010 року вона звернулась з відповідною позовною заявою до Ленінського районного суду, в якій заявила вимоги про визнання свідоцтва направо власності на спірну квартиру, видане на підставі Розпорядження №П-350 від 10.12.1998 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] - недійсним; про визнання приватизації - недійсною та про скасування її державної реєстрації. В процесі розгляду зазначеного позову судом було встановлено, що ні в архівах Дніпропетровської міської ради, ні заводу металоконструкцій ім. В.І.Бабушкіна не існує розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року, крім того в судовому засіданні як позивачем так і відповідачем - [PERSON] було підтверджено неналежність особистого підпису на заяві на приватизацію. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.04.2012 року визнано недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.08.2012 року вказане рішення Ленінського районного суду від 11 квітня 2012 року було скасовано, у задоволені позову відмовлено. 28 березня 2013 року від Житлово - комунального відділу ПАТ Дніпропетровського заводу металоконструкцій ім. Бабушкіна на її адресу надійшов лист за №30-017 від 25.03.2013р., яким її запросили з'явитися до ЖКВ з метою отримання оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру видане на її ім'я. З отриманого нею оригіналу свідоцтва вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Позивачка зазначає, що отриманий нею оригінал та існуючий інший оригінал свідоцтва про право власності на житло свідчать про те, що існують два документа - свідоцтва про право власності на одну і ту ж квартиру [ADDRESS], які мають однакову дату видачі 10.12.1998 року і одну і ту ж підставу - Розпорядження № П-350. Однак, ці свідоцтва видані різними органами: так свідоцтво, яке було предметом розгляду у попередній цивільній справі було видано ОАО заводом металоконструкцій ім. Бабушкіна і з нього вбачається, що власником квартири є дві особи - [PERSON] та [PERSON]; а свідоцтво, яке отримано нею 29.03.2013 року видано Виконкомом міської ради народних депутатів і з нього вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є одна особа - [PERSON]. При таких обставинах, позивачка вважає, що свідоцтво про право власності на квартиру від 10.12.1998 року видане на двох осіб - [PERSON] та [PERSON] та свідоцтво від 10.12.1998 року видане на одну особу - [PERSON] підлягають скасуванню. Також, позивачка зазначає, що з грудня 1998 року і до теперішнього часу відповідач - [PERSON]М, в спірній квартирі не проживав без поважних причин, за весь цей час в квартирі не оселявся і навіть після звернення його до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, та здійснення вселення його Державною виконавчою службою і отримання ним ключів від квартири, [PERSON] не залишився в квартирі і не оселився в ній і без поважних причин до теперішнього часу не проживав в квартирі. З огляду на те, позивачка вважає, що [PERSON] втратив право користування квартирою №54 у будинку №6 по провулку Парусному, так як не проживав в ній більш ніж 6 місяців (15 років) без поважних причин. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, представник позивача [PERSON] у судовому засіданні окремо зазначила, що житлові квартири у будинку № 6 по пров. Парусний в м. Дніпропетровську не підлягали приватизації, оскільки зазначений будинок не був включений до плану приватизації як обєкт соціально побутової сфери Заводу металоконструкцій ім. Бабушкіна, у звязку з чим, на цей будинок не розповсюджувалася дія Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки зазначений будинок входив до частини уставного фонду зазначеного підприємства, який на 65 відсотків перебував у державній власності, розпорядження цією часткою мало відбуватися виключно на підставі розпорядження відповідного органу Фонду Державного майна України. Зазначила, що рішення Дніпропетровської міської ради про зміну статусу будинку з гуртожитку на будинок з малосімейними квартирами, являється незаконним, оскільки Дніпропетровська міська рада перевищила свої повноваження і не мала права включати цей будинок у державний житловий фонд. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили відмовити у їх задоволенні. При цьому, відповідач [PERSON] суду пояснив, що у 1998 році він проживав у спірній квартирі разом позивачкою [PERSON] та її матірю [PERSON], в якій вони всі були зареєстровані. Наприкінці 1998 року позивачка [PERSON] почала займатися приватизацією спірної квартири, для чого зняла з реєстрації її матір [PERSON], щоб вона не приймала участь у приватизації і не мала права власності у спірній квартирі. Потім, вона (позивачка [PERSON]О.) надавала йому підписати заяву про приватизацію цієї квартири, яку він підписав власноруч. Після цього він не займався питаннями приватизації квартири, оскільки цим займалася безпосередньо позивачка [PERSON], а він, у свою чергу, не вважав звертав на це відповідної уваги, оскільки довіряв їй. Щодо вимог позивачки в частині визнання його таким, що втратив право користування спірною квартири ,відповідач [PERSON] зазначив, що протягом більш ніж десять останніх років позивачка намагається позбавити його права власності та користування цією квартирою у різний спосіб, звертається до суду з позовами. У спірній квартирі він не проживає через неможливість спільного проживання та користування нею разом з позивачкою [PERSON] Представники відповідача ПАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили їх задовольнити. У своїх поясненнях зазначали, що на теперішній час у ПАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» відсутні жодні відомості щодо винесення розпорядження П-350 від 10.12.1998 року на видачі на імя [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на спірну квартиру на підставі зазначеного розпорядження. Надати у судове засіданні оригінал або копію цього розпорядження, а також відомості щодо реєстрації цього розпорядження на підприємстві не уявляється можливим. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не підтримала, заперечувала проти їх задоволення у повному обсязі. У своїх поясненнях посилалася на те, що за даними Дніпропетровської міської ради, розпорядження П-350 від 10.12.1998 року від імені Дніпропетровської міської ради не виносилося. Крім того, зазначила, що Дніпропетровська міська рада не могла виносити подібних розпоряджень, а також видавати свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки у 1998 році Дніпропетровська міська рада не являлася органом приватизації, в тому числі й органом приватизації квартири [ADDRESS], який перебував на балансі ПАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», який, в свою чергу, і являвся органом приватизації квартир у зазначеному будинку. У судовому засіданні ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпропетровське регіональне відділення Фонду державного майна України. Представник третьої особи Дніпропетровського регіонального відділення Фонду державного майна України [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не підтримав, просив відмовити у їх задоволенні. Суду пояснив, що приватизація спірної квартири відбувалася в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Підготовку та оформлення документів для приватизації житлового фонду здійснював безпосередньо ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», правонаступником якого на цей час є відповідач ПАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», який, відповідно до закону був органом приватизації житлового фонду, зокрема спірної квартири, та мав право видавати свідоцтво на права власності на житло, і видав спірне свідоцтво про право власності на житло від 10.12.1998 року. Також зазначив, що приватизація безпосередньо ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» здійснювалася безпосередньо Фондом державного майна України, у звязку з чим, у Дніпропетровського регіонального відділення фонду Державного майна України відсутні будь які відомості щодо цього питання. Представник третьої особи ГУ ДМС України у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не з'явився, суду надав письмову заяву в якій просив поводити розгляд справи без його участі (т. 1, а.с. 58). В судовому засіданні допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що вона працює начальником житлово-комунальної дільниці ПАТ «Завод металоконструкцій імені [PERSON]» (ЖКД). У листопаді 2009 році [PERSON] звернулася до неї, як до начальника ЖКД з заявою про надання їй всіх документів, що стосуються приватизації її квартири. У справах ЖКД вона знайшла свідоцтво про право власності на житло на імя [PERSON] та [PERSON], та технічний паспорт на спірну квартиру. Зазначені документи вона віддала [PERSON] Потім, у березні 2013 року вона у документах ЖКД знайшла ще одне свідоцтво про приватизацію на імя [PERSON] у звязку з чим, вона поштою надіслала [PERSON] повідомлення про необхідність їй зявитися до ЖКД та забрати зазначене свідоцтво. У березні 2013 року [PERSON] зявилася до ЖКД та забрала вищезазначене свідоцтво. При цьому, свідок [PERSON] не змогла пояснити з яких причин та на яких підставах правовстановлюючі документи на приватизовану квартиру зберігалися у житлово-комунальній дільниці, у якій спосіб вони туди надійшли та з якою метою тощо. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло квартиру [ADDRESS], виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» 10.12.1998 року на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року не підлягають задоволення з огляду на наступне. Матеріалами справи встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано Міжміським бюро технічної інвентаризації у 1999 році за [PERSON] та [PERSON] в порядку спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № П-350 від 10.12.1998 року, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» і записано у реєстрову книгу за № 309п-23-45 (т.1 а.с. 131-134). Як вбачається з повідомлення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 9321 від 26.08.2014 року, до введення в дію Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, державна реєстрація права власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданих органами приватизації, проводилася централізовано за замовленням органу приватизації (т.1 а.с. 221). В судовому засіданні оглянуті надані позивачкою два свідоцтва про право власності на житло: на квартиру [ADDRESS], виданого 10.12.1998 року ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на імя [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року, а також на квартиру [ADDRESS], виданого 10.12.1998 року Виконкомом міської Ради народних депутатів на імя [PERSON] на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року (т.1, а.с. 7). В судовому засіданні оглянутий наданий позивачкою [PERSON] оригінал заяви від її імені на імя керівника органу приватизації [PERSON] про оформлення та передачу у приватну спільну власність квартиру відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т.1 а.с. 8). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зазначили, що підписи, у зазначеній заяві їм не належать. Клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення належності підписів у зазначеній заяві від учасників судового розгляду не надходило. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснювала, що із заявою про приватизацію квартири вона ніколи не зверталася, а зазначену заяву вона отримала від начальника ЖКД [PERSON], разом із свідоцтвом про право власності на житло від 10.12.1998 року. Натомість, свідок [PERSON] у судовому засіданні стверджувала, що повернула [PERSON] лише два свідоцтва про право власності на житло, а інших документів на спірну квартиру вона не надавала. Крім того, ні позивачка [PERSON], ні свідок [PERSON] у судовому засіданні не змогли пояснити, хто та з якою метою міг звернутися від її імені з означеною вище заявою, і яким чином ця заява в подальшому могла надійти до ЖКД ВАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» та на якій підставі і з якою метою зберігатися у ЖКД до 2009 року включно. У судовому засіданні відповідачем ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» не було надано розпорядження про приватизацію П-350 від 10.12.1998 року, яке було підставою для приватизації спірної квартири та видачі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року, у звязку з його відсутністю в архівах підприємства. Натомість, відповідачем ВАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» не спростовано, що вказане розпорядження органом приватизації не виносилося, а відповідне свідоцтво про право власності на житло не видавалося. Суд критично відноситься до пояснень позивачки [PERSON] в тій частині, що вона вперше дізналася про приватизацію спірної квартири разом з відповідачем [PERSON] та існування свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року лише у 2009 році, коли отримала зазначене свідоцтва у начальник ЖКД [PERSON], і вважає ці твердження надуманими з наступних підстав. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2002 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та вселення задоволені позовні вимоги позивача та визначений порядок користування квартирою № 54 в буд. 6 по пров. Парусному в м. Дніпропетровську. У зазначеному рішенні судом встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року. Із зазначеного судового рішення вбачається що [PERSON] приймала безпосередню участь у судовому розгляді цивільної справи та надавала суду пояснення (т.1 а.с. 27). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] не могла не бути обізнаною про існування спірного свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року, оскільки воно було предметом розгляду в судовому засіданні у цивільній справі за її участю у жовтні 2002 року. При вирішені спору, суд враховує преюдиціальність рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна», КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської ради про визнання приватизації недійсною, визнання розпорядження недійсним та його анулювання, визнання свідоцтва про право власності недійсним та його скасування та скасування державної реєстрації права власності, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 01.02.2013 року. Так, зазначеним рішенням апеляційної інстанції встановлено, що 10 грудня 1998 року до органу приватизації ВАТ «Завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» від [PERSON] надійшла заява про передачу спірної квартири у приватну власність, на якій є два підписи наймача та повнолітнього члена сімї. Також, вказаним судовим рішенням апеляційної інстанції встановлено, що приватизація спірної квартири була проведена 10.12.1998 року і зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], свідоцтво на приватизацію вказаної квартири видане 10 грудня 1998 року на імя [PERSON] та [PERSON], яке отримано позивачкою [PERSON], у звязку з чим, судом визнано безпідставним посилання позивачки на те, що про порушене її право вона дізналася лише у грудні 2009 року (т.1 а.с. 49-50). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає доведеними вищевикладені обставини, встановлені рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.08.2012 року і такими, що не підлягають додатковому доказуванню. Відповідно до ст. 71 ЦК України (в ред. 1963 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК України (в ред. 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно вимог ч. 1 ст. 80 ЦК України (ред. 1963 року). закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року 22.07.2013 року з пропуском строків позовної давності. Судом не встановлено поважних причин пропуску позивачкою [PERSON] строків звернення з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на житло, виданого 10.12.1998 року ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року, а також обставин, які б свідчили про перебіг та/або зупинення цього строку, у звязку з чим, суд не вбачає підстав для захисту цього порушеного права і вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на житло, виданого 10.12.1998 року ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року не підлягає задоволенню з огляду на пропущення позивачкою строку позовної давності, встановленого законом, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на житло видане 10.12.1998 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження П-350 від 10.120.1998 року на імя [PERSON] також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. В судовому засіданні оглянутий наданий позивачкою [PERSON] оригінал свідоцтва про право власності на житло: на квартиру [ADDRESS], виданого 10.12.1998 року Виконкомом міської Ради народних депутатів на імя [PERSON] на підставі розпорядження П-350 від 10.12.1998 року (т.1, а.с. 7). При огляді у зазначеного свідоцтва у судовому засіданні встановлено, що воно видано від імені Виконкому міської Ради народних депутатів, проте підписано керівником органу приватизації та засвідчено печаткою Відкритого акціонерного товариства «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна». Крім того, за змістом зазначеного свідоцтва не вбачається від імені виконавчого комітету якої саме міської ради та якого міста (територіальної громади) воно видане. Посада, прізвище, імя та по батькові особи, яка підписала зазначене свідоцтво не вказано. Відповідно до повідомлення Дніпропетровської міської ради від 07.07.2011 року № С-720, розпорядження (рішення) від 10.12.1998 року в архівному управлінні Дніпропетровської міської ради відсутнє (т.1 а.с. 26). Відповідно до повідомлення Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18.02.2015 року № 3/4 308, в базі приватизованого житла відсутні відомості щодо приватизації квартири № 54 за адресою: пров. Парусний, 6 в та будь-які документи щодо зазначеної квартири. Додатково повідомлено, що буд. № 6 по пров. Парусному в м. Дніпропетровську прийнятий до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 16.02.2004 року № 330 (т.2 а.с. 56). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку про нікчемність зазначеного свідоцтва про право власності на житло від 10.12.1998 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів на квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON], оскільки воно видане не від імені органа приватизації державного житлового фонду та не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і не створює жодних юридичних наслідків. При цьому, суд не бере до уваги показання свідка [PERSON] щодо виявлення у матеріалах (документах) житлово-комунальної дільниці ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» як свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яке видано 10.12.1998 року ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», так і свідоцтва про право власності на цю ж саму квартиру, виданого 10.12.1998 року Виконкомом міської Ради народних депутатів, оскільки свідок [PERSON] у судовому засіданні не змогла пояснити коли, від кого, на якій підставі та в якому порядку зазначені свідоцтва надійшли до ЖКД ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкцій ім. І.В. Бабушкіна» та зберігалися у справах (документах) ЖКД до їх витребування позивачкою .[PERSON] Позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON], здійснену на підставі розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, відносини, що пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно станом на день ухвалення судом рішення по даній цивільній справі регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 9 вказаного Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав приймає державний реєстратор. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (ст. 26 вказаного вище Закону). Отже, питання скасування державної реєстрації вирішується відповідним органом державної реєстрації прав. При цьому скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2013 №607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703. Згідно цього порядку зацікавлена особа має звернутися до державного реєстратора із відповідною заявою, а державний реєстратор у межах наданих йому повноважень ухвалює відповідне рішення, і у разі відмови, таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку. За роз'ясненнями п.8,10 Постанови ВСУ України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, недійсності правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Отже рішення суду про визнання відповідного правовстановлюючого документу недійсним є підставою для скасування реєстраційною службою державної реєстрації право власності, а тому не потребує додаткового рішення про скасування державної реєстрації. В даному випадку, суд не знайшов підстав для визнання спірного свідоцтва про право власності недійсним. Окрім цього, позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вони у встановленому законом порядку зверталася до уповноваженого органу з вимогою про припинення державної реєстрації, і державний реєстратор своїми діями порушив будь-які цивільні права позивача Також відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення безпосередньо впливає на їх права та обов'язки. Суд вказує і на те, що за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства право вибору відповідача належить виключно позивачеві, і суд не має правових підстав за власною ініціативною, без відповідного волевиявлення позивача, залучати у якості відповідача ту чи іншу особу, що прямо передбачено ст. 33 ЦПК України. Отже в даному випадку позивач із позовом до органу державної реєстрації прав не зверталась, такий орган в особі Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції приймав участь у справі як третя особа з правами та обов'язками, визначеними ст. ст. 27, 35 ЦПК України, а не як відповідач, а тому в суду відсутні правові підстави для покладення такого обов'язку на цей орган державної реєстрації прав в порядку цивільного судочинства. Позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом у квартирі [ADDRESS] також не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Підставою позовних вимог в цій частині позивачкою [PERSON] визначені положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, відповідно до яких, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В обґрунтування позовних вимог про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом у спірній квартирі та зобовязання ГУ ДМС у Дніпропетровській області зняти його з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі, позивачка у позові вказала, що відповідач [PERSON] з грудня 1998 року не проживає у спірній квартирі, яка знаходиться у державній власності, у звязку з чим, на її думку, він втратив право користування житлом у заманеній квартирі, оскільки не проживає в ній без поважних причин понад шість місяців. Однак, у судовому засіданні встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано Міжміським бюро технічної інвентаризації у 1999 році за [PERSON] та [PERSON] в порядку спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № П-350 від 10.12.1998 року, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на імя [PERSON] та [PERSON], і записано у реєстрову книгу за № 309п-23-45 (т.1 а.с. 131-134). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, посилання позивачки на перебування спірної квартири у державній власності є необґрунтованим, безпідставним і не доведеним та спростовується дослідженими у судовому засіданні доказами. Як вбачається, з положень ст. ст. 71 та 72 ЖК УРСР, визнаною у судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням може бути лише особа, яка являється наймачем цього житлового приміщення або член сімї такої особи. Натомість, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не являється наймачем житла у спірній квартирі [ADDRESS], проте, являється її співвласником в порядку спільної сумісної власності разом з позивачкою [PERSON], у звязку з чим, відповідно до вимог ст. ч. 1 ст. 321 ЦК України, він не може бути позбавлений або обмежений у здійсненні свого права власності щодо спірної квартири, а рівно й знятий з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі, з підстав на які посилається позивачка [PERSON] у своїх позовних вимогах. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача [PERSON] стосовно не включення будинку № 6 по пров. Парусному в м. Дніпропетровську в план приватизації майна ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» та незаконного Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вражає, що судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed