Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У травні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору оренди землі та зобов"язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 4,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Бобринецької міської ради Кіровоградської області, на підставі Державного акту на право власності на земльну ділянку серії [NUMBER] від 29.03.2002 року. Між нею та відповідачем було укладено 01.11.2013 року договір оренди землі строком на 49 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням її щорічної індексації в сумі 3468 грн., яка вноситься до 25 грудня щорічно. Але, в порушення Закону України "Про оренду землі" та умов договору оренди землі відповідач не сплачував їй орендну плату за період з 2013 року по 2016 рік. За вказаних обставин, та у зв»язку із систематичною несплатою відповідачем орендної плати, вона звернулася до суду з питанням розірвання договору оренди землі та про зобов"язання повернути земельну ділянку. У судовому засіданні позивачката позовні вимоги підтримала та просять суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві, додатково пояснюючи, що не отримувала від відповідача орендної плати наперед в сумі 150000 грн., а лише отримала через іншу особу 31000 грн., частину з яких зразу ж віддала [PERSON] за борги, при цьому позивачка не заперечила, що підписувала заяву, яка посвідчена нотаріально 01.11.2013 року, про отримання нею від [PERSON] орендної плати за земельну ділянку в сумі 150000 грн. за наступні 30 років, але зазначаючи, що її змісту не читала. Представник відповідача адвокат Мельник В.О. в судовому засіданні позов не визнала та заперечила пояснивши, що між сторонами 01.11.2013 року укладений договір оренди землі строком на 49 років, умови якого щодо орендної плати відповідач виконав на прохання позивачки достроково наперед та сплатив їй 01.11.2013 року орендну плату за 30 років в сумі 150000 грн., з розрахунку 5000 грн. на рік, про що остання надала йому письмову заяву, яку посвідчено нотаріально, тому вважає позовні вимоги не обґрунтованими, та просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до змісту ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,7202 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в м. Бобринець Кіровоградської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 29.03.2002 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [NUMBER] від 21.03.2017 року (а.с.7-8). Судом також встановлено, що між позивачкою [PERSON] як орендодавцем та відповідачем [PERSON] як орендарем укладено договір оренди землі від 01.11.2013 року (надалі Договір) (а.с.40), державна реєстрація якого проведена 01.11.2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції Демецькою Т.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 7528159 (а.с.46)., за предметом якого, орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування строком на 49 років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,7202 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в м. Бобринець Кіровоградської області. За умоваими пункту 9 Договору орендна плата становить 3% від базової нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням її щорічної індексації, що становить 3468,6 грн. на 2013 рік. Пунктом 11 Договору визначено, що орендна плата вноситься щорічно до 25 грудня, або в інший термін за взаємною згодою орендаря та орендодавця. За змістом частин 1, 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Із нотаріально посвідченої заяви [PERSON], що адресована [PERSON] від 01.11.2013 року (а.с.47) вбачається, що позивачка [PERSON] отримала від [PERSON] орендну плату за користування належною їй земельною ділянкою площею 4,72 га, розташованої на території Бобринецької міської ради, кадастровий номер [NUMBER] в розмірі 150000 грн за наступні 30 років та при цьомупідтвердила відсутність до [PERSON] будь-яких претензій матеріального характеру, які б стосувалися виконання ним умов про оплату за орендну плату вказаної вище земельної ділянки до 2043 року включно. Відповідно до ст.35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону орендодавець має право, зокрема, на своєчасне внесення орендної плати. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» (далі по тексту Закон) передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Вказані підстави розірвання договору оренди землі передбачені також в п.37 Договору укладеного між сторонами. Згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання як договору оренди, так і договору суборенди земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12. На момент звернення до суду та на час прийняття рішення у даній справі відповідачем [PERSON] сплачена орендна плата позивачці [PERSON] достроково в сумі 150000 грн. за наступні 30 років, про що остання надала орендарю заяву від 01.11.2013 року. Така дострокова оплата орендної плати не суперечить закону та умовам укладеного між сторонами чинного договору оренди землі від 01.11.2013 року та узгоджується із п.9 та п.11 Договору. Отже, відповідачем не порушено умов Договору щодо сплати орендної плати за користування землею та вимог ст.24 ЗУ "Про оренду землі", тому відсутні підстави в розумінні пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України для розірвання договору земельної ділянки. А доводи позивачки [PERSON], що вона не отримувала орендної плати з 2013 року по 2016 рік від відповідача та надані нею докази цих висновків не спростовують. Так, свідок позивачки [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в її присутності з позивачкою проводився розрахунок за землю, але ким саме їй не відомо, як не відомо за якою угодою, при цьому позивачка отримавши кошти, загальну суму яких свідок не бачила, передала їй 20000 грн. в рахунок погашення своїх боргів. Свідок [PERSON] в судорвому засіданні пояснила, що вона разом із позивачкою мали намір оформити угоди із належними їм земельними ділянками через приватного нотаріуса Кіріченка Г.М., та через нього вони обидві отримали по 31000 грн., але коли це було та які при цьому правочини укладали їй не відомо. Такі показання свідків суд оцінює критично та відкидає їх оскільки вони не є конкретними, не встановлюють та не спростовують обставин справи, тому не мають правового значення для вирішення даного спору. На підтвердження своїх доводів позивачкою також надано до суду заяву від 07.04.2017 року, де її справжність підпису засвідчена нотаріально, адресовану Бобринецькому районному суду Кіровоградської області та відповідачу [PERSON] в якій позивачка стверджує, що в період з 01.11.2013 року по 07.06.2017 року вона не отримувала від відповідача [PERSON] будь-яких платежів у грошовій та\\або натуральній формі у рахунок плати за користування належною їй земельною ділянкою площею 4,72 га, ( а.с.56), яка сама-по собі не є допустимим доказом у даній справі, оскільки містить лише пояснення позивачки щодо обставин справи, які до того ж не узгоджуються із її поясненнями наданими в судовому засіданні, де вона зазначила, що їй було передано за оренду землі лише 31000 грн. За правилами ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевказані обставини, а також те, що позивачкою не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин позову та на спростування заперечень представника відповідача, в тому числі й спростувань обставин викладених у заяві позивачки від 01.11.2013 року про отримання нею орендної плати від відповідача в сумі 150000 грн., яка не оспорена та не визнана недійсною, а тому позов є необгрунтований та такий, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed