Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

12 серпня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові зазначено, що на праві власності йому належить будинок [ADDRESS] . В зазначеному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх малолітній [PERSON] , 2009 року народження, які з жовтня 2014 року в ньому не проживають, добровільно знятися з реєстрації місця проживання відмовляються, їх місце проживання та перебування невідомо, а факт їхньої реєстрації у будинку перешкоджає позивачу реалізації права власності, у зв`язку із чим можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійсненні права на відчуження нерухомості. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком. Ухвалою судді від 05 вересня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Березнегуватську районну державну адміністрацію (а.с.18). Позивач в судове засідання направив заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримання позовних вимог в повному обсязі та не заперечення проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.32). Відповідачі в судове засідання також не з`явилися, але своєчасно та належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки не повідомили, відзиву на позовну заяву та заперечень до суду не надали (а.с.28,30,31). Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, направила письмове пояснення, в якому заперечувала проти визнання [PERSON] , 2009 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, при вирішенні спору просить врахувати інтереси малолітньої дитини,а справу розглянути за її відсутності (а.с.26-27). Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1993, посвідченого державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори, зареєстрованого Березнегуватською філією Миколаївського управління житлово-комунального господарства, реєстровий номер 2828 від 19.05.1993 року (а.с.13-14). Відповідно до копії рішення Березнегуватської селищної ради від 13 листопада 2015 року № 6 про перейменування площі, вулиць та провулків розташованих на території Березнегуватської селищної ради, вулицю Червонофлотська, на якій знаходиться належний [PERSON] житловий будинок, перейменовано на вулицю В.Лободи в смт. Березнегувате Миколаївської області (а.с.10). З довідки виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області № 1010 від 12 червня 2019 року слідує, що у будинку по [ADDRESS] , окрім дружини позивача [PERSON] , зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 2009 року народження (а.с.12). Однак з акту обстеження місця проживання, складеного депутатом Березнегуватської селищної ради [PERSON] в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] від 12 червня 2019 року убачається, що відповідачі зареєстровані в будинку за вищевказаною адресою, але в ньому не проживають з 2014 року (а.с.11). Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини, що виникають з житлових, щодо користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 зазначеного Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до положень пунктів 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5 позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК Україниправо членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у належному позивачу будинку понад встановлені законом строки, протягом яких зберігається право користування житлом, не надала суду доказів наявності поважних причин, які перешкоджали їй користуватися жилим приміщенням, відсутність права власності на житловий будинок, позовні вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON] , 2009 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд доходить наступного. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Отже, беручи до уваги вік малолітньої дитини, яка не може самостійно обирати місце проживання, факт його не проживання у житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним позивачу майном. Відомостей про забезпечення малолітнього іншим житлом суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що підстави для визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved