Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, яке діє в інтересах [PERSON], до [PERSON] про забезпечення повернення дитини до Італійської Респубілки. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO] Батьки дитини познайомились у 2010 році в Італійській Республіці, у шлюбі не перебували. Дитина народилася в Україні у с. Межирів, Жмеринського району, Вінницької області. Після народження дочки відповідач разом з дитиною повернулася в Італійську Республіку, однак часто відвідувала Україну, беручи з собою [PERSON]. Позивач, побоюючись викрадення дитини, звернувся до компетентних органів Італійської Республіки щодо заборони на виїзд малолітньої [PERSON], про що було винесено відповідне рішення від 01.08.2016 року. Крім того, 27.07.2016 року позивач звернувся до Суду м. Ріміні (Італійська Республіка) з метою надання йому одноосібного права опіки і піклування щодо дитини, про що вказаним судом 28.09.2016 винесено відповідне рішення. 21.08.2016 року відповідач разом з дитиною виїхала в Україну і до цього часу не повернула [PERSON] в Італійську Республіку. На сьогоднішній день відповідач разом з дитиною проживає в Україні за адресою: [ADDRESS]. 07.12.2016 до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки звернувся позивач із заявою про повернення дитини. Міністерством юстиції України вживалися заходи передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини. Відповідач відмовилась добровільно повертати дитину в Італійську Республіку та надала письмові пояснення щодо причини відмови. Позивач з посиланням на додані до позову докази стверджує, що він ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини з Італійської Республіки на Україну. Оскільки відповідач самостійно, без згоди позивача, змінила місце проживання дитини, чим порушила батьківські права позивача та незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, тому позивач звернувся в суд з даним позовом та просить: - визнати незаконним утримання відповідачем на території України неповнолітньої [PERSON], [INFO]; - повернути неповнолітню [PERSON] на територію Італійської Республіки за адресою: [ADDRESS]; - якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS] повернути неповнолітню [PERSON] її батькові [PERSON], [INFO]; - покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини в Італійську Республіку, на позивача; - винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; - допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Італійську Республіку. Ухвалою суду від 04.08.2017 року було залучено до участі в справі Службу у справах дітей Жмеринської райдержадміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою суду від 16.11.2017 року було замінено первісну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу у справах дітей Жмеринської райдержадміністрації на належну - Службу у справах дітей Жмеринської міської ради. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що [PERSON] є донькою відповідача, яку вона свідомо народила і виховує. Той факт, що її батьком є позивач [PERSON] для неї не було визначальним. Відповідач ніколи не була проти того, щоб позивач приймав участь у вихованні доньки, проте за весь період проживання відповідача та її дітей в Італії, позивач цим не переймався, участі у вихованні та утримуванні дитини практично не приймав. Зустрічі батька з донькою як правило носили епізодичний та випадковий характер, не частіше одного разу на місяць. По часу вони були дуже короткими. Дитина жодного разу не залишалась у позивача вдома на ніч. Більше того, позивач має бізнес в США, де він придбав декілька вантажних автомобілів і займається перевезенням вантажів. [PERSON] має реєстрацію місця проживання, має ідентифікаційний код особи підприємця і з цієї точки зору є резидентом держави США. Ведення бізнесу в США вимагає від позивача знаходитись в Сполучених Штатах більше ніж 6 місяців на рік, фактично він з'являється в Італії лише в літній період. Позивач неодноразово пропонував відповідачу переїхати разом з ним до США, від чого остання категорично відмовлялась. Позивач з відповідачем жодного дня не проживали разом, не вели сумісне життя і не були однією сім'єю. З огляду на викладене, відповідач вважає за неможливе повернення дитини до Італії, оскільки її немає до кого повертати. Окрім того, позивач [PERSON] не займався піклуванням про дитину під час проживання відповідача з дітьми в Італії, хоча мав всі можливості це робити. Після їх повернення до України позивач також не реалізував свої права на піклування з дитиною. Слід зазначити, що він час від часу телефонує та шантажує, що забере дитину. Проте ніякої допомоги як не надавав, так і не надає. За період більше ніж півтора року він жодного разу не навідувався до дитини, хоча відповідач ніколи не заперечувала, щоб він приїхав в Україну та спілкувався (опікався) донькою. Викладене свідчить про те, що вивезення дитини із Італії в Україну жодним чином не підпадає під ст. 3 Конвенції, оскільки цим не порушуються права позивача стосовно піклування над донькою [PERSON], ці права не були реалізовані позивачем в Італії, не можуть бути реалізовані там і в майбутньому, оскільки позивач їх не використовував і не реалізував, не бажає їх реалізувати в теперішній час, оскільки фізично перебуває в Сполучених Штатах. Позивач [PERSON] ввів Італійські суди в оману з огляду на те, що він зазначав, що повноцінно виховував дитину, а відповідач вела якійсь інший спосіб життя. Це є абсолютна брехня з боку позивача, оскільки перебуваючи в Італії відповідач працювала на декількох роботах, займалась вихованням і утримувала двох дітей, ще й до того ж допомагала своїм родичам, в більшості матері, в Україні. У відповідача не було жодних сподівань та планів про сумісне проживання з позивачем і вона ніколи не збиралась проживати з ним разом, про що він добре знає. Весною 2016 року після чергової пропозиції від позивача переїхати до США проживати разом і категоричної відмови відповідача, [PERSON] повідомив, що в такому випадку він відбере дитину. У відповідача виникла ситуація: або проживати разом з позивачем, або забирати дитину та їхати в Україну. Не дивлячись на те, що відповідач практично звикла до Італії, вивчила мову, влаштувалась на добре оплачувану роботу, яка дозволяла їй проживати в Італії досить комфортно, відповідач заради доньки прийняла рішення переїхати разом з дітьми в Україну. В свою чергу, позивач не заперечував у її від'їзді з донькою в Україну. І після переїзду, лише коли він зрозумів, що в наслідок його шантажу та погроз відповідач не повернеться до Італії, він звернувся до Італійських судів про ніби то порушені його права піклування. Окрім того, дитина добре не усвідомлюючи, що [PERSON] є її батьком, на цей момент вже забула його, не знаючи італійської мови, не виявляє бажання спілкуватись з ним через комп'ютерний відео зв'язок, хоча у всякий випадок, коли він телефонує і просить щоб донька з ним спілкувалась, відповідач цьому не заперечує. Відповідач категорично не погоджується з тим, що Італійська Республіка є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватись питання щодо правовідносин між батьками та дитиною, піклування про дитину, а також визначення її місця проживання. [PERSON] народилась в Україні, є грамадянкою України та більший період свого життя проживає в Україні. В Жмеренці вона відвідує дитячий начальний заклад, гурток танців. Відповідно до її характеристики вона повністю прижилась за цим місцем проживання, як в побутовому, так і в соціальному сенсі. В неї є рідний брат, який проживає разом з нею, в дитячому садочку є друзі. В декількох кілометрах в селі Межирів проживає її бабуся (мати відповідача), до якої дитина часто приїжджає в гості. Дитина перебуває під наглядом дитячих лікарів. Тому у відповідності з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом [PERSON] є закони України, оскільки за всіма обставинами українські закони мають більш тісний зв'язок з нею. Орган опіки та піклування виконкому Жмеринської міської ради своїм висновком від 31 жовтня 2016 року вважає, що проживання дитини [PERSON] з матір'ю [PERSON] у сім'ї є доцільним і найповніше відповідає інтересам дитини. Отже, [PERSON] набула звичайне місце проживання в Україні. Представником позивача [PERSON] надано суду відповідь на відзив. В судовому засіданні представник Служби у справах дітей Жмеринської міської ради підтримала висновок наданий органом опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради та заперечила щодо повернення дитини [PERSON] до Італійської Республіки, оскільки це суперечить інтересам дитини. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Так, судом встановлено, що сторони по справі в зареєстрованому шлюбі не перебували, разом не проживали, спільного побуту не мали, однак мають спільну доньку - [PERSON], яка народилась [INFO] в с. Межирів Жмеринського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого повторно 07.06.2013 року виконавчим комітетом Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницькій області. (а.с. 53-54) Також, з матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] була прописана та проживала разом із матір'ю та братом в [ADDRESS]. (а.с. 55-64) У навчальний 2015-2016 рік була зареєстрована в дитячому садку Піноккіо та потім у початковій школі Фонтанелле до виписки яка відбулась 10.05.2016 року. Однак, дитина відвідувала муніципальні установи для дітей до 18.12.2015 року, і ніколи не поступала в дитячу початкову школу, що була призначена. (а.с. 63-64) Постановою суду Ординарної юрисдикції м. Ріміні (Італійська Республіка) від 01.08.2016 року заборонено виїзд неповнолітньої [PERSON], що народилася в Межирівні (Україна) [INFO] з території Італії без згоди обох батьків. (а.с. 76-81) Як вбачається з вище вказаної постанови, [PERSON] під час винесення даної постанови присутня не була і з пояснень відповідача в судових засіданнях встановлено, що їй взагалі не було відомо про слухання справи про заборонену виїзду неповнолітньої [PERSON] з території Італії без згоди обох батьків. З особистих мотивів, в тому числі із-за погроз позивача відібрати у відповідача дитину, [PERSON] разом із [PERSON] виїхали в Україну. Рішенням суду м. Ріміні (Італійська Республіка) від 28.09.2016 року, зокрема, довірено неповнолітню [PERSON], що народилася в Україні [INFO], виключно на опіку батьку, передбачаючи що найбільш важливі рішення щодо освіти, охорони здоров'я та вибору звичного місця проживання дитини будуть прийняті виключно батьком, беручи до уваги можливості, природні нахили та прагнення дочки. (а.с. 67-75) 07.12.2016 до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки звернувся [PERSON] із заявою про повернення неповнолітньої [PERSON] до Італійської Республіки (а.с. 44-52) З пояснень, наданих [PERSON] Міністерству юстиції України, вбачається, що [PERSON] відмовилась повернути доньку [PERSON] до Італійської Республіки. Зазначила, що батько вихованням дитини не займався, матеріальної допомоги дитині не надавав, аліменти в добровільному порядку не сплачував. Виховання дитини виключно [PERSON] З батьком дитини вони не проживали разом жодного дня. Про наявність судових рішень їй відомо не було. (а.с. 65) Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] разом із дітьми [PERSON], 2003 р.н., та [PERSON], 2013 р.н., зареєстровані у Вінницькій області в [ADDRESS] але за місцем реєстрації не проживають, а проживають в [ADDRESS] Діти знаходяться на утриманні матері. (а.с. 130-131) Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Отже, зі змісту позовної заяви суд вбачає, що на думку позивача, відповідач [PERSON] самостійно змінила місце проживання спільної неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього в Україні він не давав та вважає, що відповідач незаконно утримує неповнолітню [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року. Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Так, з матеріалів справи вбачається, що дитина сторін постійно проживає на Україні. Тому для правовідносин, що склались у справі, слід керуватись законодавством України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно з вимогами ст. 12 Конвенції про цівільно-правові акспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач народила та проживає з дитиною в Україні. В матеріалах справи містяться безліч фотокарток, які зроблені як в Італії, так і в Україні. На всіх фотографіях дитина знаходиться разом з матір'ю, братом і бабусею. Батько на фото відсутній. На даних фотографіях відображені події в житті дитини: відпочинок, дні народження, свята. Дитина на фотографіях виглядає щасливою та радісною в теплому сімейному середовищі. (а.с. 183-224) Судом також в судовому засіданні було оглянуто фотографії, що додані до позовної заяви позивачем. З кількості наданих фото не вбачається, що батько дитини приймав активну участь у її житті. (а.с. 82-85) Разом з тим, суд звертає увагу на те, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», п. 63. Також встановлено, що відповідач не приховуючи дитину разом з донькою пройшли паспортний контроль, [PERSON] вписана до її закордонного паспорту, на підставі заяви [PERSON], письмового дозволу від іншого з батьків не вимагається. (а.с. 138, 149) Отже, позивачем не доведено та і в судовому засіданні під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження того факту, що відповідач [PERSON] незаконно здійснила переміщення неповнолітньої дитини [PERSON]. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] незаконно утримує на території України неповнолітню дитину [PERSON] та не повертає до Італійської Республіки, то такі посилання позивача не заслуговують на увагу, а крім того, спростовуються встановленими обставинами під час розгляду справи. Згідно п. b) ч. 1 ст. 13 вказаної Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. Також в правовій позиції Верховного суду України, яка висловлена в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-117цс13, зазначено, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Встановлено, що дитина [PERSON] адаптувалась в Україні, спілкується українською мовою, має друзів, відвідує дошкільний навчальний заклад. З характеристики на вихованку дошкільного навчального закладу № 3 «Веселка» м. Жмеринки [PERSON] вбачається, що дитини відвідує дошкільний навчальний заклад з вересня 2016 року. Загальний розвиток дівчинки відповідає віковим нормам. Завжди має охайний, гарний зовнішній вигляд. Часто відвідує садочок зі своїми іграшками. [PERSON] добре розвинена дитина, гарно навчається. Вміє спілкуватися та ладнати з однолітками, дорослими. З радістю приймає участь у спільних іграх, колективній праці, виконує обов'язки по групі. Дотримується культури поведінки. У [PERSON] рівень морального розвитку в нормі. Дівчинка знає, що добре і що погано. Соціально-побутові навички відповідають віку. (а.с. 137, 141) Отже, повернення до Італійської Республіки спричинить важку психологічну травму для дитини, оскільки малолітня [PERSON] у віці 5 років залишиться без матері, в результаті чого вона отримає непоправної психічної шкоди, також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють їй багато уваги та оточують турботою, також не відповідатиме інтересам дитини. Що стосується умов проживання дитини у м. Жмеринка, то [PERSON] створила умови для проживання, виховання і розвитку обох дітей. Діти доглянуті, мають одяг та взуття за сезоном, що вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 31.10.2016 року. (а.с. 135) Вище вказаним висновком визначено доцільним проживання дитини [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] у її сім'ї і найповніше відповідає інтересам дитини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проживає в [ADDRESS]. [PERSON] має реєстрацію місця проживання, має ідентифікаційний код особи підприємця і є резидентом держави США. (а.с. 143-148) Поштовий переказ на ім'я [PERSON] також підтверджує місцезнаходження [PERSON] в США. (а.с. 236) Отже, викладене свідчить про те, що повертати дитину до Італійської Республіки не має до кого, так як більшість часу [PERSON] проживає в США, що не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них. Згідно з практикою Верховного суду України, згідно ухвали якого від 27.01.2010 р. по справі № 6-11414св09 було відмовлено у задоволенні касаційної скарги та залишені в силі ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2009 року та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2008 року про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення дитини до Республіки Кіпр з тих підстав, що позивачем не надані докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства» та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами підставно зазначено, що рішення про відмову в поверненні дитини до іншої держави відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, яким визначено, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. Оцінивши позитивний результат у долі дитини, якщо її залишити проживати в Україні, суди постановили правильне, законне і обґрунтоване рішення, яке не суперечить нормам вищезазначеної Конвенції, Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». Дитина прижилась у своєму новому середовищі, відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. За положеннями пункту "а" статті 5 Конвенції "права піклування" включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Крім того, у cт. 55 Конституції України закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Щодо позовних вимог позивача в частині, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS] повернути неповнолітню [PERSON] її батькові [PERSON], [INFO], то такі вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки такі вимоги передбачають собою безпосередньо вже встановлення порядку виконання рішення суду. Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, суд приходить до висновку, що повернення дитини Італійської Республіки є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі, матеріалами справи підтверджено, що всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері є належними. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам. Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Окрім цього, відповідач неодноразово зазначала, що вона не проти спілкування батька з дитиною і ніколи цьому не перешкоджала. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв'язання возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Суд приходить до того, що позивачем не доведено в судовому засіданні того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем її проживання в Італійській Республіці було достатнім для її нормального розвитку і не було їй на шкоду. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в інтересах [PERSON], до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Італійської Республіки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed