Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] з посиланням на те, що житловий будинок [ADDRESS] , 1959 року побудови, належав до майна колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , а членом його дружина, [PERSON] , які набули права власності на житловий будинок, як майно колгоспного двору в рівних частках по 1/2 частині. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після смерті якого, постійно проживаючи разом із спадкодавцем на день смерті, прийняла спадкоємиця першої черги, його дружина, [PERSON] , проте через стан здоров`я своїх спадкових прав не оформила. Інших спадкоємців першої черги спадкодавець не мав. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори та оформила частину своїх прав, її сестра, інвалід 1 групи, [PERSON] . Вважає, що [PERSON] за життя набула право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку як частку в майні колгоспного двору та, вступивши у володіння та управління спадковим майном, на Ѕ частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , а тому право на вищезазначений житловий будинок увійшло до складу спадщини померлої, яку прийняла, проте не оформила своїх прав, її сестра [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняла вона (позивач), спадкоємиця за заповітом, посвідченим 7 квітня 2005 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., за реєстровим № 928, яка звернулася із заявою до державного нотаріуса Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 10 грудня 2019 року за №1392/02-31 державний нотаріус Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім`я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на нього. На неприватизованій земельній ділянці по [ADDRESS] розташовані: житловий будинок «А-1» з прибудовами «а» та ґанком «а1», загальною площею 52,1 кв. метри, житловою площею 26,9 кв. метри, вартістю 120824 грн. та господарські споруди: погріб з шийкою «Б/пг», літня кухня «Б-1», сарай «В-1», зимовник для бджіл «Г-1». Василиська сільська рада свідоцтва про право власності на ім`я померлих не видала, що позбавляє її можливості оформити свої спадкові права. Позивач просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на вищевказаний житлових будинок, загальною площею 52,1 кв. метри, житловою площею 26,9 кв. метри, вартістю 120824 грн. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердив обставини, викладені в позові. Представник відповідача Василиської сільської ради в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Пояснила, що [PERSON] та його дружина [PERSON] , набули права власності на житловий будинок, як майно колгоспного двору в рівних частках. Оскільки у них не було дітей, [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, тому, вона як представник відповідача у справах про встановлення додаткового строку для прийняття спадщин повідомляла суд, що після смерті [PERSON] не було спадкоємців першої черги. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не прибув, направив до суду клопотання, в якому просить справу розглядати без його участі (т. 1 а. с. 221). Третя особа: [PERSON] в судове засідання не прибула, направила до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі (т. 2 а. с. 44). Суд, розглянувши усну заяву про визнання позову представником відповідача, та перевіривши матеріали справи, вважає, що визнання представником відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до виписки з погосподарської книги Василиської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995, 2001-2005 роки (а. с. 10-18), довідки виконкому Василиської сільської ради від 13 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 27) житловий будинок [ADDRESS] , 1959 року побудови, належав до майна колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , а членом його дружина, [PERSON] , які набули права власності на житловий будинок, як майно колгоспного двору в рівних частках по 1/2 частині. [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 62 зв.). Відповідно до довідки виконкому Василиської сільської ради від 13 січня 2020 року (т. 1 а.с. 29) разом із [PERSON] , до дня його смерті, проживала його дружина [PERSON] , інших спадкоємців 1 черги у померлого немає. З копії спадкової справи (т. 1 а.с. 62-65) встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини звернулася [PERSON] , спадкоємиця за законом, якій рішенням Ставищенського районного суду від 28 вересня 2007 року визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини до 28 грудня 2007 року. Проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки на час відкриття спадщини право власності на земельну ділянку спадкодавцю не належало. [INFO] померла [PERSON] (т. 1 а. с. 43). З копії спадкової справи (т. 1 а.с. 66-73) встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини звернулася сестра померлої, [PERSON] , якій рішенням Ставищенського районного суду від 4 березня 2008 року визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини та яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Спадкоємців за законом першої черги, або які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, або ж за заповітом у померлої немає. [INFO] померла [PERSON] (т. 1 а.с. 42). З копії спадкової справи (т. 1 а.с. 82-158) встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до Ірпінської міської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернулася позивач, спадкоємиця за заповітом, яка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Спадкоємців за законом першої черги, або які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, або ж за заповітом у померлої немає. До спадкового майна померлої також належить житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Проте, реєстрація права власності на який, згідно відповіді КП КОР Південне БТІ, до 01.01.2013 року не проводилась (т. 1 а. с. 30) та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про речові права на вказане нерухоме майно відсутні (т. 1 а.с. 75). Відповідно до копії технічного паспорту (т. 1 а. с. 31-35), довідок Василиської сільської ради від 23 серпня 2019 року № 223 та від 13 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 22, 26) вказаний житловий будинок загальною площею 52,1 кв. метри, житловою площею 26,9 кв. метри, вартістю 120829 гривень розташований на не приватизованій земельній ділянці, на якій також знаходяться погріб з шийкою „Б/пг", прибудова „а" літня кухня „Б-1", сарай „В-1", зимовник для бджіл „Г-1", ганок „а1". Оскільки [PERSON] за життя право власності на даний житловий будинок не зареєструвала, тому позивач не може здійснити реєстрацію права власності на даний житловий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220 ч. 1, 1223 ч. 3 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч.1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки [PERSON] за життя набула права власності на Ѕ частину вищевказаного житлового будинку як на майно колгоспного двору та на Ѕ його частину в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] , а [PERSON] за життя набула право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на даний житловий будинок, тому позивач набула право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на вказаний житловий будинок, і оскільки відповідачем позов визнається, то його слід задовольнити. Оскільки позивач в позовній заяві вказала, що понесені судові витрати бере на себе (а.с. 2-7), Василиська сільська рада до пред`явлення позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом не оспорювала цього права, відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України суд не вирішує питання про стягнення або розподіл судових витрат.

Outcome: approved