Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача та зазначає наступне. Згідно технічного паспорту на громадський будинок в 1991 році було збудовано магазин за адресою : вул. Робоча, буд. 26 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Відомості про право власності на такий обєкт нерухомого майна ніяким чином не було внесено до реєстрів прав власності на нерухоме майно чинних в період з 1991 року по цей час, тобто згідно ст. 335 Цивільного кодексу України, такий обєкт нерухомого майна являється безхазяйною річчю. Рішенням виконкому Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 28.04.2004 року за № 33 [PERSON] було надано дозвіл на розміщення торгівельної точки за адресою : вул. Робоча, буд. 26 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Рішенням ХІІІ сесії ХХIV скликання Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 26.04.2004 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність на викуп для розміщення торгівельної точки за адресою : вул. Робоча, буд. 26 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Після прийняття вищенаведених розпорядчих актів [PERSON] приступила до експлуатації вищенаведеного магазину за його призначенням, тобто здійснювала роздрібну торгівлю певними товарами, хоча належним чином правовідносини між нею та органом місцевого самоврядування оформлено не було, як не було оформлено і правовстановлюючі документи на вищенаведену будівлю. Право позивача щодо володіння, користування та розпорядження вищенаведеним обєктом нерухомого майна ніяким чином до цього часу посвідчено не було, рівно як і не було встановлено право інших осіб на таке майно. Отже починаючи з квітня місяця 2004 року позивач відкрито, одноосібно, заволоділа нерухомим майном, що є безхазяйною річчю, адже правовстановлюючі документи на нього відсутні, та після цього відкрито, безперервно на протязі 13 років ним володіє, користується та розпоряджається, що згідно вимог ст.. 344 Цивільного кодексу України є підставами для визнання за нею права власності на таке майно в порядку набувальної давності. Всі комунікації в будівлі магазину позивачем встановлювались за власні кошти. За послуги комунальних та електропостачальних підприємств в результаті експлуатації магазину вона розраховується власними коштами, що підтверджується відповідним квитанціями. Всім мешканцям прилеглого до місця розташування магазину відомо про її володіння, користування та розпорядження, таким майном на протязі останніх тринадцяти років. Але останнім часом у позивача стали виникати проблеми з експлуатацією магазину через відсутність на нього правовстановлюючих документів. В 2017 році позивачем було оформлено технічний паспорт на магазин та встановлено його ринкову вартість. З таким пакетом документів вона вернулась до Реєстраційної служби Петропавлівської райдержадміністрації Дніпропетровської області щодо внесення права власності до Єдиного Державного реєстру нерухомого майна України, де їй відмовили в усному порядку через відсутність акту введення будівлі в експлуатацію його забудовником. Для вводу спірної будівлі в експлуатацію позивач звернулась до державної архітектурно-будівельної комісії, представники якої також відмовили їй через те, що вона не є забудовником та за технічними відомостями обєкт нерухомого майна було збудовано в 1991 році. Також позивач зверталась до нотаріальної контори для посвідчення угоди щодо придбання магазину, але нотаріус їй також відмовив посвідчити таку угоду через те, що будівля нею не придбавалась. У позивача не залишається іншого виходу як звернутись до суду із позовом про встановлення її права щодо нерухомого майна. Підсумовуючи вище наведене позивач, в квітні місяці 2004 року, добросовісно заволоділа будівлею магазину за адресою : вул. Робоча, буд. 26 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, який є безхазяйною річчю, та з того часу ним відкрито, безперервно володіє, розпоряджається та користується на власний розсуд, більше тринадцяти років, що є підставами для визнання за нею права власності на такий обєкт нерухомого майна в порядку набувальної давності, але відповідно до такої норми не можливо врегулювати даний спір без судового втручання. Просить суд визнати право приватної власності за набувальною давністю за [PERSON]. , [INFO] ,і.п.н. [NUMBER] , на будівлю магазину , який розташований за адресою : вул. Робоча , буд.26 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області , без підсобних приміщень , загальною площею 63.0 кв. м. Сторони в судове засідання не зявилися . В своїх заявах просять суд справу заслухати у їхню відсутність. Позивач позов підтримує . Відповідач позов визнає . Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає задоволенню . Звертаючись до суду з даним позовом , позивач керувалася нормами ст. 344 ЦК України та виходячи з доведеності позовних вимог . А саме , акцентує увагу , що з 2004 р. вона добросовісно та на законних підставах володіє спірним нерухомим майном. Судом встановлено , що за рішенням Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області № 33 від 28.04.2014 р. позивачу було надано дозвіл на розміщення торгівельної точки в с. Миколаївка по вул. Робочій , 26 , після сплати податку за розміщення об"єкту торгівлі . Іншим рішенням даної сільської ради від 28.04.2004 р. позивачу було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для установки торгівельного павільону по вул.Робочій , 26 ( під споруди , для обслуговування споруди ) . Згідно технічного паспорту на громадський будинок , виданого 20.05.2017 р. суб"єктом господарювання Районне комунальне госпрозрахункове бюро " Проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро " спірне нерухоме майно , а саме - магазин , розташований за адресою - с. Миколаївка вул. Робоча , 26 Петропавлівського району Дніпропетровської області . Площа земельної ділянки розміром 63 кв. м. Ринкова вартість магазину , загальної площею 53.3 кв. м. становить 99 708 грн. Статтею .41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) . Таким чином , приймаючи рішення про задоволення позову , суд враховує ту обставину , що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено . Як встановлено судом , спірним нерухомим майном позивач добросовісно заволодів на підставі рішення сільської ради , яким йому було надано дозвіл на розміщення торгівельної точки і вона продовжує відкрито та безперервно володіти більше 10 років приміщенням магазину . Попередній власник спірного нерухомого майна сторонам невідомий. Крім того , визнання позову відповідачем, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, вважає можливим ухвалити рішення у по суті позовних вимог. Відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України та у відповідності до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визнання відповідачем позову може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в тому випадку, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача ). Дана позиція відповідача дає суду підставу вважати , що останній позов визнає , тобто не заперечує проти визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем . Отже , визнання позову зазначеним відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб.. Доказів визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України та ухвалення такого судового рішення сільрада не подала. Таким чином , позивач в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно ( приміщення магазину ) надав суду достатньо доказів , а тому позов підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат. На підставі викладеного ,

Outcome: approved