Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить поділити між ними майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме квартиру [ADDRESS], визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 11.01.2001 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому 22.06.2017 році було розірвано. Окремо сторони проживають з 2016 р. та саме з даного часу спільного господарства не ведуть. В період шлюбу до фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, 22.05.2008 р. подружжям була спільно придбана квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, завіреного приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області за кошти отримані від продажу квартири, яка знаходилась в м. Харків та яку позивач отримав працюючи на підприємстві. Відтак, позивач вважає, що він має право на визнання за ним права власності на рівну із відповідачем частку вказаної квартири [ADDRESS], при поділі вказаного майна, оскільки відповідач категорично відмовляється поділити майно добровільно. 19.10.2017 р. Відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні та визнання права власності за нею на вказану квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] в зустрічному позові посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 22.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області - Овдіюк Д.І., реєстр № 1742, за період шлюбу нею та позивачем за первісним позовом була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], де на сьогоднішній день проживає вона та діти сторін, а саме [PERSON] та [PERSON], та яка була зареєстрована за нею. Вважає, що вказана квартира, була придбана фактично за кошти що належали сім'ї сторін, а саме: їй, [PERSON], сину - [PERSON], доньці - [PERSON]., що були отримані від продажу чотирикімнатної квартири, загальною площею 80, 4 кв. м., в [ADDRESS]. Вважає спірну квартиру спільною частковою власністю сторін та їх дітей [PERSON] та [PERSON]., а розмір належної кожному з них часток зазначає, що становить ? . [PERSON] в позові пояснює, що в зв'язку з тим що їх з відповідачем спільне володіння та користування вказаною квартирою - є неможливим, крім того, [PERSON] не проживає в ній протягом останніх двох років, вона змушена звертатись до суду з питанням про припинення права [PERSON] на належну йому 1/4 частку у вищевказаній спільній квартирі, з огляду на те, що ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Враховуючи розмір та площу часток кожного з членів сім'ї в спірній квартирі, та те, що дана квартира знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку, [PERSON] вважає, що поділити її в натурі або переобладнати в окремі ізольовані жилі квартири з окремим входом (виходом) згідно належних кожному із в сім'ї часток, які є незначними - неможливо, оскільки виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183 ЦК України дана квартира є неподільною. А тому, [PERSON], вказуючи, що шлюб між нею та відповідачем - розірвано, та оскільки в провадженні суду знаходиться первісний позов [PERSON] до неї щодо поділу спірної квартири, а також враховуючи існуючі між ними стійкі неприязні стосунки - спільне проживання та користування вищевказаною квартирою - є неможливим, а тому змушена звертатись до суду з питанням про припинення права [PERSON] на належну йому 1/4 частку у вищевказаній спільній квартирі та стягнення з неї на користь нього вартості вказаної частки, шляхом отримання з депозитного рахунку суду грошову суму в розмірі 150075 грн. 19.10.2017 р. від представника відповідачки [PERSON] [PERSON] до суду надійшло клопотання про залучення третіми особами, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON]., а також третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації. Згідно ухвал Сарненського районного суду від 26.10.2017 р. дане клопотання було задоволено судом. 23.10.2017 р. [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON]. було подано позов до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині що стосується покупця та визнання права власності на частину в квартирі. В обґрунтування позовних вимог третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] [PERSON] зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 30.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, - Гавриловою С.А., реєстр № 2587, їх батьки, [PERSON] та [PERSON], діючи в своїх інтересах та як їх законні представники, оскільки на момент укладення даного договору, [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми, з дозволу органу опіки та піклування, та відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.1 ст.177 СК України, відчужили належну їм на праві спільної сумісної власності чотирикімнатну квартиру, загальною площею 80,4 кв. м., в [ADDRESS]. Як зазначено у вказаному договорі купівлі-продажу, вищевказана чотирикімнатна квартира належала сім'ї на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 23.11.2007 року № 3-07-293738ц2. Тобто співвласниками її були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Продаж вищевказаної квартири було здійснено за 606 000 грн., що згідно офіційного курсу НБУ, діючого на момент укладення договору, становило - 120 000 (сто двадцять тисяч) дол.США. Після цього, 22.05.2008 року, за рахунок спільних коштів, отриманих від продажу вищевказаної квартири, та для всіх, була придбана трикімнатна квартира [ADDRESS], де з того часу і по сьогоднішній день проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дана квартира, згідно Договору купівлі-продажу від 22.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області - Овдіюк Д.І.., реєстр № 1742, зареєстрована лише за відповідачкою за первісним позовом - [PERSON], однак не зважаючи на це та враховуючи приписи ч.3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 СК України - вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] та [PERSON]. в позові вказують, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1,2 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний). Посилаючись на норми ст. 217 ЦК України зазначають, що недійсність окремої частини правочину, не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Вважають, що спірний договір купівлі - продажу від 22.05.2008 року, укладений їх батьками всупереч вимог ч.1,2 ст. 155, ч. 1 ст. 177 СК України та суперечить їхнім правам та інтересам в частині, що стосується покупця, оскільки спірна квартира була придбана фактично за кошти всієї сім'ї, тобто враховуючи і їх, а тому вважають і себе дійсними покупцями разом з батьками. Вказують, що Договір купівлі - продажу 22.05.2008 року в частині, що стосується Покупців - слід вважати недійсним. [PERSON] та [PERSON]. вказують, що на підставі вказаного вище Договору купівлі-продажу 22.05.2008 року вони набули права часткової власності на спірну квартиру, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст.ст. 316,317,319 ЦК України, і розмір належних їм часток в ній становить по ? кожному. 21.02.2018 р. позивачем за зустрічним позовом [PERSON] до суду через канцелярію суду подала заяву про залишення без розгляду позову про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні та визнання права власності за нею на вказану квартиру [ADDRESS]. 21.02.2018 р. ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області даний позов [PERSON] було залишено без розгляду. 14.03.2018 р. сторони в судове засідання не з'явилися, проте через канцелярію суду від них надійшли заяви про наступне. Із заяви представника позивача та відповідача за позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги [PERSON] [PERSON] вбачається, що він просить справу розглядати без його участі та без участі [PERSON], зменшивши позовні вимоги та визнавши позовні вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON]. Просив суд визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за ним та [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. по ? частині за кожним. Відповідачка [PERSON] подала до суду через канцелярію суду заяву в якій просить справу розглядати у її відсутність, вказуючи, що погоджується на визнання права власності по ? частині квартири [ADDRESS] за нею, [PERSON] та [PERSON]., [PERSON] Від представника третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору [PERSON]. та [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява, де він просить справу розглядати у його відсутність та у відсутність [PERSON] та [PERSON]. та змінивши позовні вимоги, просить суд визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON]., [PERSON] та [PERSON], а саме по ? частині за кожним. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору органу опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації до суду надійшла заява, де він просить справу розглядати у його відсутність та просить суд визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON]., [PERSON] та [PERSON], а саме по ? частині за кожним. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, беручи до уваги заяви сторін та їх представників, де вони дійшли спільної згоди та не заперечують проти визнання права власності на спірну квартиру по ? частині за кожним, приходить до висновку, що позов слід задоволити. Судом встановлено, що з 11 січня 2001 року по 22.06.2017 року, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Сарненського районного суду Рівненської області про розірвання шлюбу від 22.06.2017 року. Як вбачається із копії Договору купівлі-продажу від 22.05.2008 р. [PERSON] купила в [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В п.17 даного договору також вказано, що він укладається за згодою чоловіка покупця [PERSON], що підтверджується заявою, справжність підпису на ній засвідчено Овдіюк Д.І., приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу 19.05.2008 р. за реєстровим №1698 (а.с.8). З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19061334 від 03.06.2008 р. вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру правочинів №5959835 від 22.05.2008 року [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин, що було зареєстровано 22.05.2008 р., а саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.10). Із записів, долученої до матеріалів справи копії будинкової книги вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. були прописані в квартирі в [ADDRESS]. Згідно вимог частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України, зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України встановлено правову презумпцію щодо належності до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя кожної речі, набутої за час шлюбу, доки в суді зацікавленою стороною не буде доведено протилежне. Заперечень проти вимог позивача стороною відповідача, які б спростовували приписи частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України та підтверджували б, що джерелом фінансування спірних об'єктів, є особисті кошти відповідача за первісним позовом, надано не було. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року, дійшов наступних висновків: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) . Отже, за таких обставин, квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності позивача за первісним позовом та відповідача за первісним позовом, а тому підлягають поділу між ними. Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та правові висновки Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини справи та наявні у справі докази, оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, квартира [ADDRESS] була придбана у 2008 році, тобто під час перебування в шлюбі позивача з відповідачем, який було розірвано у 2017 року, при тому, що шлюбні відносини між сторонами, були фактично припинені у 2016 році, суд приходить до висновку, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується, що вказана квартира була придбана під час шлюбу та за спільні кошти і за спільною працею подружжя позивача та відповідача, а тому є їх спільною сумісною власністю, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Доказів в підтвердження таких обставин, позивачем за первісним позовом суду не надано. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Даних обставин суду не наведено, та будь-яких доказів в підтвердження вищенаведеного, суду не наданого. Що стосується позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] та неповнолітньої [PERSON]. до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині що стосується покупця та визнання права власності на частину в квартирі, то слід зазначити наступне. Згідно паспортних даних [PERSON] серії [NUMBER], місцем реєстрації його вказано [ADDRESS] (а.с.53). Згідно пояснень сторін, судом встановлено, що неповнолітня [PERSON]. зареєстрована та проживає в [ADDRESS] Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Статтею 177 СК України, ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", ст.17 Закону України „Про охорону прав дитини", якими визначено, що одним з правочинів, які не можуть вчинятися батьками або особами, що їх замінюють, без попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо майнових прав дитини, що є невід'ємною частиною на користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з яким вона проживає. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 18.05.2001 року, запис №204 її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.54). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] від 20.09.1995 року, запис №314 його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.55). Неповнолітня дитина відповідно до ст. 156 ЖК України має право користуватися жилим приміщенням нарівні з його власником. Статтею 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" від 02.06.2005 року, який набрав чинності з 1.01.2006 року, передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Як вбачається із п.4 договору купівлі-продажу від 30.04.2008 року, при укладанні цього договору продавцями враховані інтереси дітей [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. На підставі ст.ст. 29,203,215,217,316,317,319,325,368 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 155, 177 СК України, ст.156 ЖК України,

Outcome: approved