Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач), про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з поновленням в займаній посаді. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що з серпня 1989 року по квітень 2010 року позивач служив в Збройних Силах на системі МНС України на різних посадах. 18 січня 2011 року відповідно до наказу № 15 «Про звільнення» його було звільнено з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією. Як вбачається з наказу Міністра України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 21 квітня 2010 року № 281 його було звільнено при попередній реорганізації з посади директора Департаменту у зв'язку зі скороченням штатів та військовим званням генерала-майора служби цивільного захисту. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року по справі № 826/16788/14 позивача було поновлено на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з питань надзвичайних ситуацій з 19 січня 2011 року та зараховано час вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця з 19 січня 2011 року по день поновлення на роботі. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишена без змін. 30 вересня 2014 року відповідачем було надано довідку № 26-2-7/119 про розмір заробітної плати позивача на час звільнення. Рішення суду про поновлення на роботі набрало чинності 08.06.2016 року, але відповідачем не виконується, не дивлячись на те, що посада, на якій позивача поновили на роботі, була неодноразово за час розгляду справи вакантною. Таким чином, станом на 01.09.2017 року час вимушеного прогулу складає 79 місяців, а сума заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню становить: 1444338,70 грн. Тому, позивач з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив суд, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 1444338,70 грн., стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди суму 100000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, підтримав письмові заперечення проти позову. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що з 01 серпня 1989 року по вересень 2011 року позивач працював в Збройних Силах МНС України на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4). Відповідно Наказу № 15 від 18 січня 2011 року позивача було звільнено з посади директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства надзвичайних ситуацій України на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією, Наказу МНС від 16.11.2010 року №1019, попередження про наступне вивільнення з посади (а.с. 3). Відповідно довідки Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 26-2-7/119 від 30.09.2014 року, позивач дійсно працював в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на посаді директора Департаменту з 31.08.2010 року по 18.01.2011 року, заборгованість по заробітній платі відсутня, з розміром заробітної плати позивача на час звільнення (а.с. 5). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року визнано протиправним та скасовано Наказ від 18 січня 2011 року № 15 в частині звільнення [PERSON], директора Департаменту ресурсного забезпечення, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із реорганізацією, поновлено [PERSON] на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечення Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 19 січня 2011 року, зараховано час вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця з 19 січня 2011 року по день поновлення на роботі (а.с. 6-8). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 9-11). Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року роз'яснено порядок виконання пунктів 3, 5 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2016 р., а саме те, що [PERSON] підлягає поновленню на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастроф з 19.01.2011 р. з подальшим його переведенням у новостворену структуру Державної служби України з надзвичайних ситуацій на цю ж посаду, зарахування часу вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця повинен здійснюватися з 19 січня 2011 року по день поновлення відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України від 10 грудня 2015 р. N 889-VIII "Про державну службу" та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. N 229, тобто час вимушеного прогулу повинен бути зарахований як час перебування на посаді державної служби відповідно до закону за вказаний період (а.с. 39-42). Постановою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року касаційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій задоволено частко, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2016 року в часті поновлення [PERSON] на посаді керівника Департаменту ресурсного забезпечень Державної служби України з надзвичайних ситуацій та прийнято в цій частині нове судове рішення про його поновлення на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи; скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 червня 2016 року в частині вирішення позовної вимоги про зарахування час вимушеного прогулу до загального стажу та стажу державного службовця, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції; в решті судові рішення залишено без змін (а.с. 109-111). Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист №826/16788/14 від 07.08.2017 року про поновлення [PERSON] на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (а.с. 112). Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно листа від 01.08.2017 року №03-10922/206 Державною службою України з надзвичайних ситуацій надано інформацію про заробітну плату за посадою директора Департаменту ДСНС за січень-квітень 2016 року (а.с. 114). Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За статтею 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у випадку розрахунку середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з роз'ясненнями пункту 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Як вбачається із розрахунку, наданого представником відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 541,97 грн., середньомісячна кількість робочих днів позивача становить 22,5, а тому середньомісячна заробітна плата складає: 12194,32 грн.=541,97*22,5, крім того, утримання із зазначеної суми становлять: ЄСВ 6,1% - 743,85 грн.; ПДФО 15% - 1717,57 грн.; сума середньомісячної заробітної плати з вирахуваннями складає: 12194,32-(743,85+1717,57)=9732,90 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується: кількість робочих днів за час вимушеного прогулу* середньоденна заробітна плата. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2011 року по 01.09.2017 року становить 928394,61 грн. (541,97грн. х 1713 робочих дні). Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги Постанову Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року, відповідно якої [PERSON] було поновлено на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення в Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, враховуючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2011 року по 01.09.2017 року, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню в розмірі 928394,61 грн. без утримання податків та інших обов'язкових платежів. Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної шкоди в сумі 100000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що порушення його трудових прав відповідачем порушило його нормальний життєвий ритм, принижено людську гідність та спричинило душевний біль і страждання. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходе із засад розумності, виваженості та справедливості. Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи Постанову Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 року, відповідно якої [PERSON] було поновлено на посаді директора Департаменту ресурсного забезпечення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2011 року по 01.09.2017 року, беручи до уваги, що позивач не довів, що відповідач завдав йому моральної шкоди, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, в розмірі 6890,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial