Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 липня 2011 року УКМтаП ВПЖФ р.№ [NUMBER], зареєстрованого в КП «ХМБТІ» за р. № П-8-32033, їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. [INFO] року її чоловік [PERSON] помер. Після його смерті в шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак була позбавлена можливості оформити свої спадкові права через відсутність правовстановлюючого документа на квартиру. В судове засідання [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з'явилась, проте присутній її представник [PERSON], що діяв на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, та наполягав на їх задоволенні. В судове засідання представник Харківської міської ради, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним в матеріалах справи, не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав. Враховуючи умови, встановлені ч. 1 ст. 224 ЦПК України, судом, за згодою представника позивача, проведено заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності, р.№ [NUMBER] від 04 липня 2011 року УКМтаП ВПЖФ, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 47221605 від 09 листопада 2015 року. [INFO] року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції [INFO] року складено відповідний актовий запис № 7264. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно приписів ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] у передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] Листом в.о. завідувачої Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 2109/01-16 від 27 липня 2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в матеріалах спадкової справи № 581/2013, заведеної після померлого [INFO] року [PERSON], відсутні документи, які підтверджують місце відкриття спадщини та родинні стосунки з померлим (свідоцтво про укладення шлюбу), а також правовстановлюючий документ на майно. В судовому засіданні досліджено свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане 07 березня 1995 року, згідно якого [PERSON] та [PERSON] 07 березня 1995 у Палаці одруження «Орджнонікідзевський» м. Харкова уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 163. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно матеріалів вищевказаної спадкової справи, з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори звернулася лише його дружина - [PERSON] Заяви про прийняття або про відмову від прийняття спадщини від інших спадкоємців в матеріалах спадкової справи відсутні. Слід зазначити, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Суд вважає, що неможливість [PERSON] отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. З огляду на те, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк, однак позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved