Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

06 травня 2019 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, укладений 26 вересня 2011 року, а дочку [PERSON] , [INFO] залишити на проживання з відповідачем. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відносини між ними погрішилися: відсутнє взаєморозуміння, повага, розходження поглядів на ведення господарства і виховання дитини. Протягом чотирьох місяців проживають окремо. Оскільки шлюбні стосунки між ними припинені, він не має наміру на подальше збереження сім`ї, вважає, що примирення є неможливе, тому просить задоволити позовні вимоги. 13 травня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить засідання проводити у його відсутності, у зв`язку з сімейними обставинами позов підтримує, просить дитину залишити на проживання з відповідачем (а.с.10). Такі дії позивача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо розірвання шлюбу, подавши заяву про визнання позовних вимог (а.с.17). Зокрема, зазначила, що позивач живе з іншою жінкою, що і стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, а також просила залишити їй дошлюбне прізвище [PERSON] . У відповідності до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" та змістом ч.4 ст. 206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оглянувши заяву та вислухавши вступне слово сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити, так як він обґрунтований, доведений позивачем, відповідає матеріальному закону, визнаний відповідачем і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами укладений шлюб 26 вересня 2011 року у виконавчому комітеті Тисівської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис №23 (а.с.5). Від даного шлюбу народилася дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.6) . Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин та не проживають разом, поновлювати наміру їх не мають, оскільки позивач проживає з іншою жінкою. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді даної справи суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім"ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, оскільки між сторонами немає взаєморозуміння та не проживають разом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем, яка теж наполягала на розірванні шлюбу, подавши заяву про визнання позовних вимог. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що як позивач, так і відповідач категорично заперечують проти збереження їх сім`ї та наполягають на розлученні, суд не може покласти на них обов`язок збереження сім`ї при наявності їх категоричного заперечення цього. При таких обставинах, враховуючи інтереси кожного з подружжя, їхньої дитини, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати, а малолітню дочку залишити на проживання з матір`ю. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому за бажанням відповідача суд залишає їй прізвище - [PERSON] . Питання судових витрат, що в даному спорі становлять сплату судового збору в сумі 768.40 грн., суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 коп. На підставі наведеного, ст. 55,56, 112, 160 СК,

Outcome: approved