Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» про визнання фінасового договору лізингу недійсним та стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №005033 фінансового лізингу. Предметом лізингу по данному договору є транспортний засіб автомобіль марки «Hyundai» моделі «Tucson» 2/0 6 AT 4 WD TOP колір білий 2015 р.в. 20.03.2017 року на виконання договору №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року позивачем було перераховано грошові кошти в сумі 49\~000 грн. 00 коп. та грошові кошти 19\~000 грн. 00 коп. на рахунок [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» в банку ПАТ «Акціонерний банк «Південний», що підтверджується квитанціями №21913633 від 20.03.2017 року та квитанцією №0.0.729808754.1 від 20.03.2017 року. Отже позивачем було перераховано на підставі договору №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року на банківський рахунок [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» (ЄДРПОУ 38865527) в сукупності грошову суму в розмірі 68\~000 грн. 00 коп. Також позивач звертає увагу на те, що переговори контрагентів данного договору щодо укладення договору та предмету договору велися ще до його укладення, тобто до 20.03.2017 року. Після підписання договору позивачем, та переказу ним грошових коштів на вищевказаний рахунок, представник [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» зазначив, що зі сторони [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» потрібно проставити печатку, відповідно, примірник договору буде надано позивачу за декілька днів. Вважає, що такі дії зі сторони [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» та інші докази свідчать про можливе підроблення договору №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року та підроблення підпису позивача представниками [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон». Згодом позивач отримавши свій примірник договору ознайомившись із умовами вищевказаного договору, та не отримавши предмет данного договору, у позивача виникли сумніви щодо того, чи дійсно саме він підписував і саме в такій редакції договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року, а також виникли сумніви щодо законності та справедливості даного договору , добросовісності відповідача. Після чого позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про надання пояснень по договору, та з вимогою про повернення грошових коштів. На що позивачем було утримано відповіді про відмову повернення коштів в розмірі 68\~000 грню. 00 коп. з посиланням на п.12.12 договору №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року, як на підстави своїх обгрунтувань . В подальшому позивач проконсультувавшись в травні 2017 року із юристом з»ясував що лізингодавець діє шахрайською схемою, а вищевказаний договір укладено з грубим порушенням законодавства України «Про захист споживачів» зокрема є всі підстави вважати вищевказаний договір не дійсним. Внаслідок чого просить суд визнати вищевказаний договір недійсним та стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь кошти в розмірі 68\~000 грн. 00 коп. сплачені на виконання договору фінансового лізингу №№005033 від 20.03.2017 року та завдану моральну шкоду в розмірі 34\~000 грн. 00 коп., оскільки позивачу було спричинено моральну шкоду внаслідок незаконних дій відповідача . яка полягає у перенесеному ним дискомфорту життя, моральних страждань, внаслідок обману його відповідачем та неможливістю забезпечення належного рівня проживання. А тому просить позовні вимоги задоволити. 12.06.2017 року ухвалою судді було відкрито провадження у даній справі та справу призначено до розгляду на 22.06.2017 року. Окрім того 12.06.2017 року судом було постановлено ухвалу, якою відмовлено в забезпеченні позову на клопотання позивача. В подальшому 23.06.2017 року, відповідачем по справі [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на адресу суду подано зустрічну позовну заяву про визнання договору фінансового лізингу №№005033 від 20.03.2017 року укладеного із позивачем [PERSON] дійсним, мотивуючи зустрічну позовну заяву тим, що позивач і відповідач домовилися щодо усіх істотних умов Договору, доказом чого є підпис сторін Договору, в т.ч. [PERSON] на кожній сторінці Договору та Додатках до нього. Про погодження усіх умов Договору [PERSON] засвідчив своєю заявою від 20.03.2017 року. [PERSON] частково виконав Договір , оскільки сплатив комісію за організацію та частину Авансового платежу , що він і не заперечує і доводить наданими до справи квитанціями. Від нотарільного посвідчення Договору ухилився, доказом цього є його заява від 20.03.2017 року, яка надана на пропозицію позивача за зустрічним позовом нотаріально посвідчити Договір. А тому, враховуючи наведене вище, просять визнати договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року укладений між [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] дійсним. 12.09.2017 року судом постановлено ухвалу про залишення зустрічної позовної заяви без руху у зв»язку із несплатою судового збору та надано час для усунення вказаних недоліків в мотивувальній частині ухвали суду. 27.11.2017 року ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу №005033 укладеного 20.03.2017 року дійсним прийнято та об»єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримав повністю з мотивів наведених у позовній заяві, просив такі задоволити в повному розмірі. Щодо зустрічного позову заперечив, про що подав суду письмові заперечення, додатково повідомив, що позивачу про відмову нотаріально засвідчувати вищевказаний договір лізингу стало відомо лише із зустрічного позову. Окрім того, просив суд при винесенні рішення по справі врахувати судову практику Верховного суду, щодо розгляду даної категорії справ. Представник відповідача та одночасно представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подали на адресу суду письмові заперечення на позовні вимоги позивача . Зокрема, щодо тверджень позивача про те, що умови Договору є несправедливими та такими, що суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов»язків вважають , що аналіз умов Договору свідчить про відсутність дисбалансу договірних прав та обов»язків між його сторонами і про відсутність порушення принципу добросовісності, оскільки у Договорі немає обов»язків позивача, які спричинять чи могли спричинити шкоду останньому. Умови договору є прозорими і відповідають законодавству України. Щодо твердження позивача про ліцензування надання послуг фінансового лізингу , то позивач помилково поціновує послуги фінансового лізингу як послугу з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На час укладення Договору ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували . Послуги фінансового лізингу надаються без ліцензії відповідно до затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 №21 Положення про надання послуг з фінансвого лізингу юридичними особами суб»єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Щодо твердження позивача про обов»язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу , вважає що враховуючи норми Закону України «Про нотаріат» та порядку, що для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участю фізичної особи необхідна наявність документу про реєстрацію транспортного засобу. Враховуючи те, що Договір є договором непрямого лізингу (ч.1 ст.806 ЦК України), у Лізингодавця (відповідача) на момент укладення Договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу , оскільки останній зобов»язується придбати Предмет Лізингу (транспортний засіб) у майбутьньому та після виконання Лізингоодержувачем (позивачем) умов договору, необхідних для його придбання. Отже, Договір не може бути нотаріально посвідчено, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії, відсутній. А відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаральної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу . А тому, враховуючи викладене та особливості , встановлені параграфом 6, ст.ст.806,807, 808,809 ЦК України і спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг» , договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, правова позиція Верховного Суду України є такою, що суперечить чинному законодавству України, а тому абзац 2 ч.1 ст.360-7 ЦК України, де вказано про право суду відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, є єдиним правовим виходом із ситуації, що склалася. Підсумовуючи вищевикладене, вважають що Договір вчинений з дотриманням норм ЦК України , Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови, встановлені законодавством, не містить умов, які суперечать принципу добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов»язків на шкоду позивачу. Безпідставною вважають вимогу про стягнення 34 000,00 грн. як відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачем не вчинено жодних дій спрямованих на завдання позивачу моральної шкоди і в діях [PERSON] «Лізингова компанія «Еталон» відсутній умисел на завдання такої шкоди. Також позивач не надав доказів неможливості фінансового забезпечення своєї сім»ї, витрачання робочого та вільного часу, звернення в різні інстанції, вплив на стосунки з керівництвом, колегами на роботі, якими він обгрунтовує спричинення йому моральної шкоди відповідачем . Відтак, позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог, і які доводять обгрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом. А тому відповідач просить первісний позов залишити без задоволення. Зустрічний позов просить суд задоволити з наведених у такому позові мотивів, просить справу розглядати за відсутності їх представника. А тому, суд оглянувши письмові заяви сторін по справі, заслухавши думку представника позивача та одночасно представника відповідача за зустрічним позовом, ухвалив розгляд справи проводити за відсутності позивачів та відповідачів за первісним та зустрічним позовом по справі та на підставі поданих до суду доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків . Відповідно п.9 до "Прикінцевих та перехідних положень" ЦПК України (в редакції станом на 15.12.2017 року), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг » за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що 20.03.2017 року між позивачем та відповідачем укладено оспорюваний договір №005033 фінансового лізингу. Позивач посилається на те, що договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року є нікчемним оскільки він нотаріально не посвідчений . Так як, відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливотей встановлених цим параграфом та законом. Відносини, що виникають у зв»язку з договором лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду) , купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч.2 ст806 ЦК України та ч. 1 ст.2 Законом України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Окрім того, що у даній ситуації позивач вважає, що його права порушені, і він не підписував договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.207 року в такій редакції, яка була передана йому представником відповідача за декілька днів після укладення. У випадку дотримання вимог Закону, а саме у випадку дотримання нотаріальної форми завірення даного договору, таке порушення позивача зі сторони відповідача було неможливим. Також судом встановлено, що вищенаведений Договір є недійсним на підставі ч.6 ст19 Закону України «Про захист прав споживачів» , оскільки вчинений з використанням нечесної підприємницької практики. Договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року підписаний позивачем навкрай невигідних для споживача умовах, внаслідок нечесних та недобросовісних дій відповідача, а позивач за умови його обізнаності щодо наявності відповідних умов та обставин цей Договір не уклав би. Також потрібно врахувати надмірне звищення ціни предмету лізингу порівняно з ринковою вартістю з потенційною метою отримання надприбутків та відзначає відсутність необхідності лізингодавцю взагалі розміщувати власні кошти для виконання Договору, що суперечить правовій природі лізингу. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправидливими. Відповіно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправитдливими , якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Згідно ч.5 та ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача : 1) такі положення також підлягають заміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним в цілому. Згідно ч.3 ст.509 ЦК України, зобов»язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» , істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк , на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів;інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи положення Договору №005033 фінансового лізингу від 20.0.2017 року та додатки 31, №2 та № 3, вартість предмету лізингу є визначальною для встановлення розміру лізингових платежів. Договір фінансового лізингу №005033 від 20.03.2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] (Лізингоодержувач) носить односторонній характер, оскільки Лізингодавець наділений привілегіями та широким колом прав, тоді як лізингоодержувач (фізична особа-незахищена сторона) наділений лише обов»язками, а обсяг його прав мінімальний , та носить суто формальний характер. Умови договору передбачені п.3.3,п.3.4,п.3.5., п.4.3.5., п.4.3.6.,п.5.1., п.5.4., п.6.14, п.12.1, п.12.12, п.6.3 є несправидливими по відношенню до Лізингоодержуача, так як обмежують його права зокрема : лізингодавцем у договорі встановлені вимоги щодо сплати Лізингоодержувачем непропорційно великої суми компенсації як по організації поставки предмета Договору так і в разі невиконання зобов»язань за цим Договором ; лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізигових платежів ; згідно з умовами Договору Лізингодавцю надана можливість збільшувати ціну предмету договору без надання Лізингоодержувачу права розірвати Договір у разі збільшення ціни порівняно з тою, що була погоджена на момент укадення Договору ; Лізингодавцю надано право в односторонньому порядку розірвати договір без завчасного повідомлення Лізингоодержувача; Договірні права в плані розірвання Договору Лізингоодержувача порушені, так як він за умови розірвання договору втрачає 20% від суми сплчених авансових платежів, а Лізингодавець тільки 10 % суми сплачених авансових платежів; умовами Договору передбачене право Лізингодавця в односторонньому порядку передавати права та обов»язки за договором третім особам без погодження з Лізингоодержувачем . Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, вартості предмету лізингу перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві.Відповідно, враховуючи, що ознаки, які вказають на несправедливість відносно споживача, наявні у договорі, а тому договір підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Верховним судом України винесено правову позицію у справі № 6-330 цс16 відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу і якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України "Про захист прав споживачів", частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 005033 від 20.03.2017 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 1 ст.203, ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; додержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України - є підставою недійсності цього правочину. Визнання недійсними несправедливих умов договору, а також невизначеність у договорі предмету лізингу у передбачених законом обсягах зумовлює і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, так як за договірними умовами сплата комісії за організацію прямо пов'язана із наданням предмету лізингу у користування, який, у свою чергу не є визначеним та, відповідно до прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки, передачі, страхування тощо. Водночас, за договором без сплати комісії за організацію предмет лізингу не надається, а за відсутності індивідуального визначення предмету лізингу, - фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов'язки. За таких обставин, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст.203, ч. 3 ст.215 ЦК України, спірний договір підлягає визнанню недійсним в цілому. Відповідно до п. 7\~постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, роз»яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Стаття 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На виконання договору, позивачем було сплачено на користь відповідача 68 000 грн. 00 коп., а тому ці кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь. За таких обставин, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договір №005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року, укладений між позивачем та відповідачем та стягнення з відповідача сплачені по договору № 005033 фінансового лізингу від 20.03.2017 року грошові кошти в сумі 68 000 (шістдесять вісім тисяч) грн. 00 коп. слід задоволити. Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду. При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватними дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Позивач вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано немайнової (моральної шкоди), яку він оцінює в розмірі 50% суми внесеної позивачем на банківський рахунок відповідача, тобто - 34 000 гривень. Завдана йому моральна шкода полягає в тому, що у звязку із протиправними діями відповідача він був тривалий час позбавлений права користуватися, розпоряджатися належними йому коштами у звязку із чим переніс значні душевні страждання, переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем та неможливість забезпечення сім»ї належного рівня життя. Внаслідок протиправних дій відповідача був позбавлений права на користування належними йому коштами в розмірі 68\~000,00 грн. за які він хотів придбати автомобіль . Внаслідок таких обставин, пережив душевні та психологічні страждання у звязку із відсутністю коштів, більше того такі страждання переносила і його сімя, оскільки це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках. Водночас відповідач не визнає вимоги щодо заподіяної моральної шкоди позивачу. Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що відповідачем позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у нанесенні душевних страждань, та при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер вчиненого діяння відповідачем, а саме введення позивача в оману при укладенні договору фінансового лізингу, позбавлення можливості позивача протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 68 000,00 грн. які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом на введення позивача в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань позивача, оскільки як останній стверджує, переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем та неможливість забезпечення сім»ї належного рівня життя. Враховуючи зазначені положення, судом не встановлено факту доведеності заподіяння моральної шкоди позивачеві саме на суму 34 000, 00 грн. Із врахуванням вищенаведеного, враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає, що достатньою є сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000, 00 грн. Тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача моральної (немайнової) шкоди в сумі 34 000, 00 грн. підлягає до часткового задоволення . Щодо зустрічного позову відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» до [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу №005033 укладеного 20.03.2017 року дійсним , суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно п. 3.12 Глави 5. Інші правочини Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції чинній на час укладення договору і на даний час, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України „Про фінансовий лізинг. Дане положення є нормою прямої дії, і має застосовуватився всіма субєктами, яких воно стосується. Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України, Правові наслідки недодержання вимоги закону про Нотаріальне посвідчення договору: ч.1. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. ч.2. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що позивач [PERSON] спірний договір фінансового лізингу не визнає, окрім того позивач зазначає та стверджує те, що він не підписував заяву про відмову від нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Позивач [PERSON], спірний договір фінансового лізингу не визнає, так як під час його підписання він був введений в оману Відповідачем, також у нього склалося помилкове уявлення щодо правової природи договору та його істотних умов, саме в кінцевій редакції спірний договір фінансового лізингу він не підписував, заяву про відмову від нотаріального посвідчення спірного договору він також не визнає та не підписував, а кошти перерахував на рахунок Відповідача в день підписання договору не як факт визнання договору, а як факт перебування у стані помилкового уявлення про такий договір та його умови. Також, права споживача Фінансових послуг за договором фінансового лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи захищаються правовою позицією ВСУ (обовязковою для врахування всіма судами): виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі і за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно абз. 3 ч.2 ст. 214 ЦПК України, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.Проте [PERSON] "Лізингова компанія "Еталон" не наведено в достатній мірі обгрунтованого мотиву для відступлення від правової позиції Верховного суду України, викладеній у Постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 , а також у Постанові Верховного суду України від 29.10.2013 р., що прийнята за наслідками неоднакового застосування закону, у справі №3-31гс13. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновків, що зустрічний позов відповідача є необгрунтованим, не підтвержений належними та достовірними доказами та таким, який не підлягає врахуванню судом, положення таких обгрунтувань суперечать нормам права, закріпленим в Законодавстві та судовій практиці, докази, на які посилається відповідач є однобічними, та такими, які не підтверджують обґрунтувань відповідача , а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Також, згідно ст.141 ЦПК України , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 920 грн. 00 коп. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved