Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

26.10.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом доповнив додатковою підставою, до ПАТ «Дельта Банк» про винання недійсним кредитний договір № 213-010/ФКВ-08 від 03.10.2008 року; визнання недійсним іпотечний договір від 03.10.2008 року, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, зареєсрований в реєстрі за № 4237. В судовому засіданні, яке відбулося 28.01.2016 року, було залучено до участ в справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Чернігівського міського нотарального округу [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.10.2008 року між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» був укладений кредитний договір № 213-010/ФКВ-08. Зазначає, що 30.06.2010 року право вимоги до позивача за вказаним Кредитним договором було відступлено Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» /далі ПАТ «Дельта Банк»/ відповідно до Договору про передачу Активів та Кредитних зобов»язань. Вказує, що згідно умов вказаного кредитного договору позивачу повинні були бути надані кредитні кошти в розмірі 52 000 доларів США, строком погашення до 02.10.2028 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами, на придбання житлової нерухомості. Зазначає, що згідно матеріалів справи між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» 03.10.2008 року був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернігіського міського нотарільного округу, зареєстрованим в реєстрі за № 4237. Проте, вищевказані договори він не підписував. Вважає, що їх укладання відбувалося всупереч актам цивільного законодавства та нормам ЦК України і у зв'язку з чим, спірні договори підлягають визнанню судом недійсними. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, з клопотаннями про розгляд справи без їх участі до суду не зверталися. Судові відправлення з повідомленнями про день та час слухання справи, які неодноразово направлялися позивачу та його представнику на всі адреси, зазначені останніми та наявні в матеріалах справи, повернулися до суду не врученими з відміткою «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 38-41, 45-46, 48-49 Том 2). Згідно ч.3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов»язки. Оскільки [PERSON] та його представник не зверталися до суду з заявою про зміну свого місця проживання та місцязнаходження та неодноразово повідомлялися про розгляд слухання справи (поштовим зв»язком), судові відправлення з повідомленнями про день та час слухання справи, на підставі ч.1 ст. 77 ЦПК України, вважаються їм врученими, а позивач та його представник повідомленими Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов»язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов»язки. На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення слухання (рішення від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії»). За таких обставин та беручи до уваги положення ч. 5 ст. 74 і ч. 8 ст. 76 ЦПК України щодо повідомлення та вручення поштових відправлень, а також загальнодоступність інформаційних відомостей щодо місця і часу розгляду справи, розміщених безпосередньо в суді та відповідному електронному сайті суду, враховуючи процесуальні строки розгляду даної справи і час перебування її в провадженні суду, небажання позивача проводити оплату судової експертизи, яка неодноразово призначалася судом за клопотанням його представника (а.с.103,155,156,167 Том 1, а.с. 18, 32 Том 2 ) та зважаючи на те, що за наслідками неодноразово поданої представником позивача апеляційної скарги, двічі скасовувалися апеляційною інстанцією ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова про залишення позову без розгляду (а.с.187-189, 215-216, 234-235, 266-267 Том 1), що свідчить про підтримання і бажання позивача розгляду судом його позовних вимог, суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність, за наявними матеріалами в справі, що не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином (а.с. 43 Том 2). До суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в задволенні позову просить відмовити, долучивши до матеріалів справи заперечення з додатками. (а.с. 50-57 Том 2) Третя особа в судове засідання не з»явилася, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. 42) Клопотання про відкладення слухання справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі з наступник підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено, що 03.10.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» /далі Банк/ та [PERSON] /далі Позичальник/ був укладений Кредитний договір № 213-010/ФКВ-08, відповідно до умов якого Позичальнику була відкрита кредитна лінія на загальну суму 52 000 доларів США, терміном до 02.10.2028 року, зі сплатою 12,5% річних; комісія нараховується у національній валюті України за надання Банком кредитної лінії у розмірі 0,8% від суми наданого кредиту; за порушення зобов»язань позичальник зобов»язаний сплатити штраф (неустойку) у розмірі 0,5 % від суми Кредиту за кожен випадок такого порушення. (а.с.7-9 Том 1). Детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено в додатку № 1 до кредитного договору. (а.с. 48-49 Том 1) Відповідно до Додаткової угоди до Кредитного договору № 213-010/ФКВ-08 від 31.08.2010 року ПАТ «Дельта Банк» /далі Кредитор/ зменшив [PERSON] /далі Позичальник/ процентну ставку за користування Кредитом в розмірі 12,25% річних. (а.с.50-51 Том 1) З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором від 03.10.2008 року між [PERSON] /далі Іпотекодавець/ та Банком /Іпотекодержателем/ був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ченігівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим за № 4237. Відповідно до вказаного Договороу, [PERSON] передано в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, яка належить на праві власності Іпотекодавцю, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. (а.с. 10-11 Том 1) 30.06.2010 року право вимоги до позивача за вказаним Кредитним договором було відступлено Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» /далі ПАТ «Дельта Банк»/ відповідно до Договору про передачу Активів та Кредитних зобов»язань. (а.с.19-24 Том 1) Доводів позивача та його представника щодо не підписування вищезгаданих договорів, суд не приймає до уваги, оскільки двічі призначена судом почеркознавча експертиза поверталася без виконання у зв»язку з її неоплатою позивачем, що свідчить про незаінтересованість останнього у її проведенні (а.с.155-156, 167 Том 1, а.с. 20-21, 32 Том 2). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, зокрема, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні оспорюваного Договору кредиту № 213-010/ФКВ-08 від 03.10.2008 року сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх його істотних умов, зі змістом договору [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Сама по собі відсутність письмових відомостей про повідомлення споживача перед укладанням спірного кредитного договору про тип відсоткової ставки, наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування тощо, на думку суду, не може бути окремою підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки у разі ненадання зазначеної інформації, для суб»єкта господарювання, який повинен її надати, передбачений окремий вид відповідальності, визначений Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року у справі 6-63цс12 у спорі щодо дійсності кредитного договору, у кредитному договорі момент укладення договору законодавець повязує з моментом досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України), а не з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Згідно ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Аналогічна правова позиція відображена також у абзаці 4 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Таким чином, посилання [PERSON] на допущені порушення при видачі кредитних коштів, стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення, а тому не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Щодо введення позивача в оману то згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ч. 1 ст. 230 , абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України обставини, які мають істотне значення для визнання правочину таким, що вчинений під впливом обману, стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позивачем також не було доведено факту існування вищезгаданих обставин і у зв»язку з чим, вимоги з цих підстав не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що при наданні кредитів у доларах США та отриманні платежів по кредитах в іноземній валюті банком не було дотримано вимоги законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, на думку суду, також не заслуговують на увагу. Так, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Український промисловий банк» отримав банківську ліцензію № 67 на право здійснювати банківські операції, у тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 67-5 від 13 грудня 2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а отже надав позивачу кредит в іноземній валюті - у доларах США з дотриманням вимог вказаних вище Законів. Таким чином, враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним основного зобов»язання, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсними і забезпечувальних зобов»язань, тобто оскаржуваного договору іпотеки. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed