Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] у липні 2014 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд розірвати договір № СМ-220 від 04.03.2014 року, укладений між нею, [PERSON], та фізичною особою - підприємцем [PERSON], а також стягнути відповідача на свою користь суму в розмірі 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди. На підтвердження своїх вимог позивач вказувала, що 04.03.2014 року між нею та відповідачем було укладено договір № СМ-220, відповідно до якого вона, як "Замовник" доручила відповідачу, як "Виконавцю", а останній взяв на себе обов'язок організувати роботу по виготовленню та передачі у власність "Замовнику" ПВХ (полівінілхлорид) конструкцій (далі "Вироби") відповідно до умов договору, а вона, як "Замовник", зобов'язалась сплати суму в розмірі 17 500,00 грн. та прийняти готові "Вироби" згідно з умовами договору. Позивач вказувала, що з метою сплати коштів за вказаним вище договором, між нею та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений договір про надання споживчого кредиту від 04.03.2014 року на суму 15 750,00 грн. Однак, позивач зазначала, що договір про надання споживчого кредиту був укладений за місцем її проживання, без присутності представника Банку; примірник договору був наданий їй відповідачем, при цьому останній вказував, що це договір розстрочки, а не кредитний договір. Після сплати позивачкою коштів за умовами договору, "Замовником" було виготовлено та 10.04.2014 року доставлено їй "Вироби", однак які не відповідали вимогам зробленого заказу, оскільки нею було виявлено істотні недоліки товару - відсутність стеклопакету в балконній рамі, яку, як було повідомлено "Виконавцем", розбито при доставці; виконаний неналежний монтаж балконної рами, що має наслідком її аварійний стан. Вимога позивачки до відповідача про належне виконання умов договору залишена без задоволення. Позивач вважає, що у зв'язку з тим, що "Замовником", не зважаючи на її вимоги, не надано необхідної, достовірної та своєчасної інформації про "Вироби" (щодо замірів), виготовлено "Вироби" з істотним недоліком, роботи по монтажу балконної рами виконані з порушеннями норм, відповідачем фактично введено її в оману щодо умов договору, через нечесну підприємницьку діяльність відповідача (оскільки аналогічні випадки непоодинокі), - порушені її права, як споживача, спричинено моральної та матеріальної шкоди, яку оцінено останньою в сумі 10 000,00 грн., що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Позивач у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про день, час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомляв, заперечень, пояснень чи заяв по даній справі на адресу суду не надсилав. Відповідно до ст. ст. 169 та 224 ЦПК України суд розглядає справу по суті у відсутність відповідача на підставі наявних по справі доказів та ухвалює заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. 04.03.2014 року між [PERSON] ("Замовник") та фізичною особою - підприємцем [PERSON] ("Виконавець") було укладено договір індивідуальний номер замовлення СМ-220, відповідно до якого "Замовник" доручив "Виконавцю", а останній взяв на себе обов'язок організувати роботу по виготовленню та передачі у власність "Замовнику" ПВХ (полівінілхлорид) конструкцій (далі "Вироби") відповідно до умов договору, "Замовник" зобов'язувався сплати суму в розмірі 17 500,00 грн. та прийняти готові "Вироби" згідно з умовами договору (далі Договір). Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до п. 18, 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1995 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15) від 25.05.98 р.) договір побутового замовлення є різновидом договору підряду, тому до нього застосовуються і загальні правила про договір підряду; при вирішенні питання про відповідальність та про наявність і розмір збитків, заподіяних споживачеві у зв'язку з недоліками товару (робіт, послуг), суду належить виходити як із загальних положень Закону, так і зі спеціальних норм законодавства, а також з умов укладеного сторонами договору. Пунктами 1.4 - 1.8 Договору передбачено: загальну площу "Виробу" - 19,079 кв. м.; колір профілю - білий; заповнення - 4-16-4; профіль: ПВХ "Lider"; вид конструкції на технічному проекті зі сторони петель. Судом встановлено, що основні заміри "Виробу" визначено Картою комплектації (монтажна карта), копія якої додана до матеріалів справи. Відповідно до п. 2.1 Договору вартість продукції становить 17 500,00 грн. Відповідно до п. п. 2.2 - 2.3 Договору "Замовником" надано "завдаток в сумі кредиту, борг за Договором - відсутній. Також, з пояснень відповідача та матеріалів справи судом встановлено, що в рахунок виконання "Замовником" за Договором щодо сплати коштів за "Вироби", між позивачем [PERSON] та ПАТ "Альфа-Банк" був укладений договір про надання споживчого кредиту від 04.03.2014 року на суму 15 750,00 грн. Пунктом 3.2 Договору передбачено, що "Виконавець" приступає до виконання своїх обов'язків за договором після виконання "Замовником" обов'язку по сплаті "Виробу". Оскільки "Виконавець" приступив до виконання умов договору, виготовив "Вироби" та надав їх "Замовнику" суд робить висновок про повне фактичне виконання "Замовником" свого обов'язку, передбаченого п. 3.1 Договору. Згідно з п. 3.9 Договору зобов'язання "Виконавця" по даному Договору вважаються виконаними в повному об'ємі після підписання "Замовником" акта прийому-передачі "Виробів". Як встановлено судом з матеріалів справи, такий акт прийому-передачі підписано "Замовником" не було, що свідчить про те, що такий Договір не припинено належним його виконанням, а відповідно до п. 3.12 Договору, він діє до повного його виконання. Згідно з замовленням передбачено, відмінну ніж встановлено Договором, площу "Виробу" - 20,803 кв. м., та визначено складові найменування "Виробу" - балконної рами. Позивач вказувала про наявність істотних недоліків у "Виробі", що виникли з вини "Виконавця" - відсутність стекло пакету в балконній рамі, вказувала про ненадання їй "Виконавцем" необхідної, достовірної та своєчасної інформації про "Вироби" (щодо замірів), роботи по монтажу балконної рами виконані з порушеннями норм; відповідачем фактично введено її в оману щодо умов договору та через нечесну підприємницьку діяльність відповідача (оскільки аналогічні випадки непоодинокі) - були порушені її права, як споживача, спричинено їй моральної та матеріальної шкоди. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Закон України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р. із наступними змінами і доповненнями регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Статтею 6. Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Статтею 6 Закону України "Про захист прав споживачів" забезпечено право споживача на належну якість продукції, а саме: продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію; продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції; вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров'я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативними документами тощо. Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Визначення щодо того, які недоліки слід вважати істотними, дано у п. 12 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів". Так, істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Таким чином, суд прийшов до висновку, що недоліки виготовленого та встановленого позивачу відповідачем ПВХ конструкції балкону згідно з Договором слід визнати істотними з огляду на наступне. Так, згідно з висновком, наданим ТОВ "ПластиКом" за результатами аналізу комплектації замовлення, віконні конструкції, які складаються з трьохкамерного ПВХ профілю та однокамерного стекло пакету, не відповідають встановленим згідно з законодавства України нормативам; конструкція для скління балкону при даній комплекції не може бути здійснено без порушення норм безпеки. Також, судом встановлено, що згідно з Актом обстеження від 10.11.2014 року, складеного за заявою [PERSON] громадськими інспекторами громадської організації "Регіональний народний контроль", встановлено істотні недоліки в метало пластикових ПВХ конструкціях (балконна рама), а саме: товщина матеріалу профілю дорівнює 40 м. м., що не відповідає нормам ДБН В.2.6-31:2006; виконаний монтаж становить небезпеку для життя та здоров'я людей, майна [PERSON] Отже, суд прийшов до висновку, що усунення недоліків балкону з ПВХ конструкцій, які вже встановлено з порушенням норм, не можливе; вказаний недолік "Виробу" - відсутність склопакету в рамі, роблять "Вироб" суттєво іншим, ніж передбачено договором та замовленням. Таким чином, на думку суду, "Виконавцем" було допущено істотні недоліки "Виробів" з його вини, через невірно зроблені заміри, що як взагалі не можуть бути усунені, а також роблять товар суттєво іншим та унеможливлюють його використання за призначенням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про розірвання договору № СМ-220 від 04.03.2014 року є обґрунтованими на підставі п. 12 ст. 1, ч. 4 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо умов Договору (п. 7.6), яким передбачено неможливість розірвання вказаного Договору, оскільки відповідно до положень постанови КМУ від 19.03.1994 року № 172, передбачені Договором ПВХ конструкції є речами, що не підлягають обміну та поверненню, - суд не бере їх до уваги з наступних підстав: вказаною постановою КМУ надано перелік товарів саме належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), але ж суд у вищевикладеному дійшов висновку про істотний недолік товару ("Виробу"), що є підставою для розірвання Договору, і що не суперечить вимогам вказаної постанови КМУ. Щодо відшкодування збитків (матеріальної шкоди) суд виходить з наступного. Суд вважає, що збитками, понесеними позивачем у зв'язку з порушенням її прав як споживача слід визнати кошти, сплачені нею відповідачу за договором № СМ-220 від 04.03.2014 року в сумі 17 500,00 грн., що підтверджується відміткою та печаткою відповідача на Договорі. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд керується наступним. Відповідно до положень п. п. 3. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на вищевикладене, підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає, оскільки позивачем не зазначено у чому полягає моральна шкода, не розраховано суму моральної шкоди, не наведено доказів наявності причинно-наслідкового зв'язку між наслідками та неправомірними діями особи, що завдала такої шкоди. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від судового збору звільняються cпоживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Outcome: partial