Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд: визнати за [PERSON] та неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати Відділ реєстрації місця проживання Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації зареєструвати [PERSON] , та неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Аргументуючи свої вимоги позивач посилається на обставини викладені у позовній заяві. Ухвалою суду від 06.11.2018 року було відкрито провадження у справі. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання їх спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з батьком. Аргументуючи свої вимоги [PERSON] посилається на обставини викладені у зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала та просила її задовольнити, в позові щодо визначення місця проживання дітей з батьком просила відмовити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що він є одноособовим власником квартири, вказане майно він придбав до шлюбу, позивач добровільно знялась з реєстрації сама та зняла з реєстрації дітей у 2016році, у дітей на сьогодні є зареєстроване місце проживання у Харківській області, а [PERSON] та [PERSON] взагалі не є членами сім`ї відповідача. Зустрічний позов про визначення місця проживання спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з ним просив задовольнити, зазначив, що не заперечує, щоб діти проживали в його квартирі. Представник третьої особи - служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з?явився. Заслухавши учасників справи, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.04.2009року по 06.06.2016року. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.07.2006року, тобто вказане майно [PERSON] придбав до реєстрації шлюбу з [PERSON] . Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України право користування позивачки квартирою за адресою: [ADDRESS] припилося, оскільки [PERSON] була вселена разом із її сином від попереднього шлюбу - [PERSON] та набула право користування квартирою у 2009 році як член сім`ї власника житла; в 2016році добровільно зналась з реєстрації разом з дітьми та виїхала з квартири. Позивач зазначає в позові, що в серпні 2016року вона сама знялась з реєстрації та зняла з реєстрації неповнолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] , та переїхала мешкати до своєї матері в Харківську область, де і зареєстрували своє місце проживання, що підтверджується ксерокопією паспорта [PERSON] , тобто позивачка разом з дітьми не проживає в квартирі з вересня 2016року. З 2016 року неповнолітні спільні діти сторін - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , їх місце проживання батьками визначено з матір`ю. Дані обставини сторонами не оспорюються. Суд приходить до висновку, що позивач не має законного права користуватися жилим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS] , та зареєструвати відповідно своє місце проживання за вказаною адресою, а тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання їх спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з батьком, суд приходить до наступних висновків. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Не спростовуючи рівність прав батька та матері на визначення місця проживання дитини з кожним з них, судом не встановлено будь-яких підстав, які б вказували на те, що погоджене між сторонами раніше місце проживання дитини з матір`ю підлягає зміні. Наявність площі належної відповідачу квартири не вказує на те, що у найкращих інтересах дітей є саме проживання їх з батьком або на те, що проживання з матір`ю не є можливим. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів негативного впливу на розвиток дітей, відсутність піклування про них, не виконання батьківських обов`язків, тощо. З цих підстав у визначенні місця проживання дітей з батьком суд відмовляє.

Outcome: dismissed