Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила і просила визнати її право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 65,5 м2, житловою - 44,0 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] припинити право власності [PERSON] на 1/2 частини автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER], в рахунок компенсації вартості 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-211040», д.н. [NUMBER], на суму 48850,00 грн., 1/2 частки автомобіля «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] на суму 24240,00 грн., частки грошового боргу на суму 27000,00 грн. Також [PERSON] просила визнати за нею право власності на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER], та стягнути з [PERSON] на її користь частку грошового боргу в розмірі 54900,00 грн. Відповідач [PERSON], звернувся з зустрічною позовною заявою, в якій після уточнень просив визначити спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру [NUMBER] загальною площею 65,5 м2, житловою - 44,0 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER], земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та поділити вказане спільне майно подружжя по 1/2 частці кожному. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 квітня 2017 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 2/3 часток трикімнатної квартири [NUMBER] загальною площею 65,5 м2, житловою - 44,0 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та право власності на ? частки транспортного засобу - автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER]. Визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/3 частки трикімнатної квартири [NUMBER] загальною площею 65,5 м2, житловою - 44,0 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та право власності на 1/2 частки транспортного засобу - автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER]. Інші позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 2994,80 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Не погоджуючись з зазначеним рішенням [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним та [PERSON] право власності на земельну ділянку по ? частині кожному. В іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без дотримання положень про повне і всебічне з'ясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що земельна ділянка підлягає поділу у рівних частках за кожним, оскільки договір купівлі-продажу був укладений в період шлюбу і витрачені на її придбання кошти були спільними, що не заперечувала і підтвердила [PERSON] під час розгляду справи в суді першої інстанції. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити, визнати за нею право приватної особистої власності за нею на спірну квартиру [NUMBER] яка розташована за адресою: [ADDRESS], визнати за нею право власності на автомобіль марки «Mitsubishi Outlаnder» - в рахунок компенсації вартості ? частини автомобіля «ВАЗ-211040», вартості ? частини автомобіля ВАЗ-21183 та частини грошового боргу в розмірі 27000 грн., сплаченого нею за розпискою від 08.09.2010 року, а також стягнути з [PERSON] на її користь частку грошового боргу у розмірі 54900 грн., сплаченого нею за розпискою від 08.09.2010 року. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд, ухвалюючи рішення, неповно та неправильно з'ясував обставини справи, що мають істотне значення для вирішення справи. Судом першої інстанції розгляд справи проведено поверхово, без всебічного, повного та об'єктивного розгляду, не надано належної оцінки наданим доказам. Залишено поза увагою той факт, що автомобіль «Mitsubishi Outlаnder» придбаний за її особисті кошти - отримані від продажу земельних ділянок, належних позивачці та її матері. Крім того, не враховано, що на придбання квартири також були частково витрачені її особисті кошти /6000.00 доларів США/, які вона отримала від продажу належної їй квартири по [ADDRESS], яку вона продала 30.05.2005 року, інша частина коштів на придбання спірної квартири була отримана за кредитним договором з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 17.06.2005 року. При цьому відповідач не брав участі у виплаті кредитних коштів, всі виплати були здійснені виключно нею - як в період шлюбу, так і після його розірвання, проте суд вказаний факт до уваги не взяв, не врахував положення ч.3 ст.57 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON] задоволенню не підлягає. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] в грудні 2015 року в повному обсязі погасила кредитні зобов"язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» і з нею залишилась проживати неповнолітня дитина і тому відступив від рівності часток у праві власності на квартиру, вважав недоведеним факт купівлі спірної квартири за грошові кошти отриманні від продажу належної позивачу квартири. Безпідставним вважав припинення права власності відповідача на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER] і включення до спільного сумісного майна подружжя земельної ділянки право власності на яку не зареєстроване. Що стосується автомобіля «ВАЗ - 11183» державний № [NUMBER] 2006 року випуску, суд виходив з того, що то в ході розгляду справи було встановлено, що факт оформлення довіреності 15.07.2008 на ім"я [PERSON] був достеменно відомий [PERSON] і з того часу вона не вчиняла жодних заходів щодо повернення майна, а відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Щодо автомобіля ВАЗ - 211040, державний № [NUMBER] який був зареєстрований 21.07.2010 на ім"я [PERSON], суд виходив з того, що відсутні підстави вважати його об"єктом спільної власності подружжя, оскільки хоча він і був зареєстрований в період перебування особи у зареєстрованому шлюбі, однак є його особистою власністю відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України як майно, набуте ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, оскільки рішенням суду у справі про розірвання шлюбу було встановлено, що подружжя спільно не мешкає саме з 2010 року, а обставини, встановлені судовим рішенням, не потребують додаткового доказування. За цих самих обставин не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошового боргу за розпискою від 08.09.2010 року. З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що згідно актового запису № 216 Відділу реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 2004 року, який за рішенням суду 2 квітня 2013 року між ними було розірвано (т. 1 а.с. 52). Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO] (т. 1 а.с. 51). Після розірвання шлюбу подружжя не дійшло згоди щодо поділу майна та звернулися до суду із відповідними позовами. Відповідно укладеного договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року посвідченого ПН [PERSON], [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,5 м2, житловою - 44,0 м2, право власності зареєстровано в Реєстрі 17.06.2005. На ім'я [PERSON] 15 березня 2006 року було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль «ВАЗ-11183», д.н. [NUMBER] на який 15.07.2008 року [PERSON] було оформлено довіреність із правом передоручення на ім'я [PERSON], який скористався наданим йому правом та 07.12.2009 року передав своє право користування та розпорядження транспортним засобом [PERSON], з 05 квітня 2014 року транспортний засіб зареєстрований за [PERSON] Також в період шлюбу на ім'я [PERSON] 24 червня 2008 року зареєстровано транспортний засіб - автомобіль «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER]. Відповідно договору купівлі-продажу від 09.09.2008 року [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка згідно наданих відомостей Управлінням Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області, на земельну ділянку за даною адресою обліковується державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] за громадянином [PERSON]. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 Сімейного кодексу України визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Сімейне право України закріплює принцип спільності майна подружжя, який означає об'єднання майна чоловіка і жінки (повністю або в певній частини) в єдину майнову масу та встановлення ряду спеціальних правил щодо його володіння, користування та розпорядження. Режим спільності майна подружжя означає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, вважається спільним, якщо інше не встановлено домовленістю сторін; подружжя має рівні права щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності; майно належить подружжю без визначення часток кожного з них у праві власності; права подружжя на майно визнаються рівними незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); до тих пір, поки не буде доведено протилежне, вважається, що кожен з подружжя, який здійснює правочини щодо розпорядження спільним майном, діє в інтересах подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК подружжю на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте за час шлюбу. Частиною 2 ст. 60 СК сімейне законодавство встановлює, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Подружжя може проживати, працювати і отримувати майно у різних містах і навіть у різних країнах, управляти майном будь-якої вартості та місцезнаходження. Головним є відповідність дій кожного з подружжя принципу добросовісності й пріоритету сімейних інтересів. Отримане кожним із подружжя майно (незалежно від того, хто саме його отримав) буде визначатися як майно, набуте подружжям під час шлюбу. Сімейне законодавство не розкриває детально зміст поняття «майно, набуте за час шлюбу». Відсутній у ньому і перелік такого майна. В ч. 1 ст. 61 СК вказано, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Важливо зазначити, що закріплення певного нерухомого, а також окремих видів рухомого майна лише за одним із подружжя не означає, що другий не має на нього права. Процедура реєстрації має формальний характер і не виключає права власності подружжя. Незалежно від реєстрації майна на ім'я одного із них, якщо воно було набуте за час шлюбу, майно вважається спільним на загальних підставах. Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що під час шлюбу подружжям за договором купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Договір було укладено між [PERSON] та [PERSON] Придбання земельної ділянки відбулось за спільні кошти подружжя в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Таким чином спірна земельна ділянка підпадає до визначення поняття «майно, набуте за час шлюбу». Для набуття набувачем права власності на майно і з іншого боку припинення права власності на цей об*єкт у відчужувача майна необхідна наявність таких складових: укладання договору, виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація. Договір купівлі-продажу земельної ділянки було посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу харківської області [PERSON] ще 09.09.2008 року. За цим договором громадянин [PERSON] передав, а громадянка [PERSON] прийняла у власність спірну земельну ділянку та сплатила за неї 23340, 00 грн. Так, відповідно до викладеного для набуття права власності [PERSON] повинна зареєструвати придбану земельну ділянку, оскільки титульним власником за договором є саме вона. Згідно зі ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для державної реєстрації прав є: а) договори, укладені в порядку, встановленому законом. Це правило закріплене в ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Проте, умови щодо державної реєстрації виконані не були, що порушує права другого з подружжя та позбавляє його можливості визнати за собою право власності на ? частину земельної ділянки. Застосовуючи приписи ст. 8 ЦК України та відповідно до ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Так, правила ст.334 ЦК України відповідно до ст.8 ЦК слід застосовувати й при визначенні моменту виникнення речових прав на підставі цивільно-правових договорів про передання майна у володіння або користування, якщо договір не передбачає передання права власності на це майно. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди загальної юрисдикції розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин тощо. Оскільки відсутність державної реєстрації земельної ділянки порушує права другого з подружжя, судова колегія вважає за можливе визнати спірну земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя та поділити на загальних підставах виходячи з рівності часток у спільній сумісній власності подружжя, оскільки це не суперечить та не порушує чинне законодавство. З огляду на вищенаведене, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про поділ земельної ділянки підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову. Що стосується доводів апеляційної скарги [PERSON], то вони не спростовують висновків суду. Судовим розглядом встановлено, що спірна квартира придбана в період шлюбу за кредитні кошти. Той факт, що [PERSON] сплачувала кредитні кошти і розмір її частки є значно більшим за частку відповідача суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки право власності у подружжя в рівних частках виникає з моменту придбання квартири. Борги сплачені позивачем за майно частка якого належить відповідачу є підставою для звернення з позовом про стягнення відповідної суми з нього, а не для звернення з вимогами про зміну розміру часток у праві власності. Наявність заяви відповідача в якій він визнає, що не сплачував грошові кошти на погашення кредиту також не є підставою для скасування рішення в цій частині, оскільки шлюб презумує рівність часток у праві власності незалежно від того чи працював один з подружжя чи ні. Правильним і обґрунтованим є висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині не зарахування вартості автомобілів ВАЗ і позбавлення права власності відповідача на автомобіль «Mitsubishi Outlаnder» з підстав наведених в рішенні суду, а саме, що на автомобіль «ВАЗ - 11183» державний № [NUMBER] 2006 року випуску оформлення довіреності 15.07.2008 на ім"я [PERSON] відбулось в період шлюбу і цей факт був достеменно відомий [PERSON] і з того часу вона не вчиняла жодних заходів щодо повернення майна, а відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Стосовно автомобіля ВАЗ - 211040, державний № [NUMBER] який був зареєстрований 21.07.2010 на ім"я [PERSON], суд правильно виходив з того, що відсутні підстави вважати його об"єктом спільної власності подружжя, оскільки хоча він і був зареєстрований в період перебування особи у зареєстрованому шлюбі, однак є його особистою власністю відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України як майно, набуте ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, оскільки рішенням суду у справі про розірвання шлюбу було встановлено, що подружжя спільно не мешкає саме з 2010 року, а обставини, встановлені судовим рішенням, не потребують додаткового доказування. Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що судом першої інстанції не враховано, що придбання автомобіля «Mitsubishi Outlаnder» було здійснено за її особисті кошти не можуть бути взяті до уваги, оскільки в матеріалах справи немає належних і допустимих доказів, що гроші отримані від продажу земельних ділянок витрачені на купівлю автомобіля «Mitsubishi Outlаnder». Колегія суддів не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що судом при проголошенні резолютивної частини рішення було визнано за нею право власності на ? частки транспортного засобу - автомобіля «Mitsubishi Outlаnder», д.н. [NUMBER], а резолютивна частина рішення повного тексту не містить такого висновку, оскільки судом цей недолік було усунуто і постановлено ухвалу12 червня 2017 року (т.2 а.с. 176) про внесення виправлення в резолютивну частину повного тексту рішення. Посилання в апеляційній скарзі щодо невірного висновку суду про стягнення з [PERSON] грошового боргу за розпискою від 08.09.2010 року не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що матеріали справи містять рішення суду про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в якому зазначено, що спільного господарства з 2010 року вони не вели. За таких обставин, підстав для скасування рішення з врахуванням доводів апеляційної скарги [PERSON] судова колегія не вбачає.

Outcome: approved