Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієва Гусєйна Азіз огли, третя особа: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання протиправними та скасування рішення. Вказану позовну заяву було передано в провадження судді Астахової О.О. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2019 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 08 лютого 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Також, ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 08 лютого 2019 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. Постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року ухвалу судді Дніпровського районного суду м.Києва від 08 лютого 2019 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , та належить на праві приватної власності Акціонерному товариству «Укрсоцбюанк». Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 16 жовтня 2019 року замінено з третьої особи Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та залучено до участі у цивільній справі №755/1881/19 в якості співвідповідача - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника співвідповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 27 січня 2020 року відмовлено представнику співвідповідача АТ «Альфа-Банк» Павловському О.М. у клопотанні про залишення позову без розгляду в частині до АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2020 року заяву представника АТ «Альфа-Банк» Павловського О.М. про роз`яснення ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року залишено без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено цивільну справу за даним позовом до розгляду по суті в судовому засіданні за участю сторін. Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м.Києва №188 від 20 травня 2020 року, відповідно до пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 7.54 розділу VII Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 29 травня 2020 року дану справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 листопада 2020 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (т.2 а.с.69-72), позивач [PERSON] просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44065779 від 15.11.2018 14:50:54, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли щодо квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1695026580000, номер запису про право власності 28937594 та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») на квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 28937594); скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1695026580000, номер запису про право власності 28937594. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 31 січня 2019 року позивачу стало відомо, що 15 листопада 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 44065779 від 15.11.2018 14:50:54 та вчинено перереєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру позивача [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1695026580000). Таким чином без згоди позивача та її відома власником квартири стало АТ «Укрсоцбанк». Позивач наголошує, що вона жодних дій щодо відчуження вказаної квартири не здійснювала та згоди на вчинення таких дій іншим особам не давала. Також позивач зазначає, що жодних повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням на адресу позивача не надходило. Вказує, що державним реєстратором при вирішенні питання можливості здійснення перереєстрації права власності на квартиру позивача за АТ «Укрсоцбанк», не встановлено безспірності вимог до позивача, надіслання претензій, повідомлення позивача належним чином про вчинення перереєстрації, взагалі не встановлювалось існування будь-якої заборгованості, адже на час здійснення перереєстрації в провадженні суду знаходилась справа за позовом банку про стягнення заборгованості. Крім того, за твердженням позивача, при укладанні іпотечного договору, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпротеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку», отже в разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання при реєстрації права власності, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя. А сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Крім того в позові зазначено, що квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивача та її сім`ї. 28 березня 2019 року від представником відповідача АТ «Укрсоцбанк» надійшов до суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.48-52), в якому представник просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та зазначає, що позивач не виконала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, внаслідок чого у кредитора виникло право вимоги дострокового виконання зобовязань за кредитним договором. За умовами п.п.4.5.3. п.4.5. укладеного між сторонами Іпотечного договору, іпотекодержатель за стоїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отже іпотечний договір містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору. Також у відзиві зазначено, що повідомлення банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, надіслано позивачеві. Також у відзиві зазначено, що при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, державним реєстратором не порушено жодних норм чинного законодавства. Банком державному реєстратору надано копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, надісланої позивачеві 19 червня 2018 року рекомендованим листом з повідомленнями про вручення, чим спростовується відповідне твердження позовної заяви. Процедура та строки реєстрації відповідають вимогам закону. Крім того, 19 червня 2018 року проведено оцінку предмета іпотеки. Заборгованість за тілом кредиту та процентами є значно більшою ніж оцінено предмет іпотеки. Крім того, на думку представника, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачає примусове стягнення нерухомого житлового майна на підставі рішення суду, цей закон не може бути застосований як підстава відмови в державній реєстрації права власності. 20 травня 2019 року від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) договір про задоволення вимог іпотекодержателя повинен був відповідати загальним положенням про договір, установленим ЦК України. Однак такий договір не укладався та позивач згоди на відчуження спірної квартири не надавала. Крім того, позивач зазначає, що розмір вимог банку не є безспірним. Також позивач вказує, що з наданих банком рекомендованих відправлень, не можливо встановити, що саме направлялось позивачу, тому неможливо ідентифікувати, чи направлялось позивачу саме повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також позивач не погоджується з доводами банку щодо тлумачення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки дія мораторію розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. (т.1 а.с.77-79) Також, після залучення АТ «Альфа-Банк» в якості співвідповідача, 10 лютого 2020 року до суду надійшов відзив АТ «Альфа-Банк» (т.1 а.с.235-242), в якому представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що позивач припинила виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відмовилась здійснювати платежі з повернення тіла кредиту та процентів, тому, з метою захисту порушених прав, кредитор у відповідності до Закону України «Про іпотеку» та в порядку, погодженому сторонами при укладанні іпотечного договору, звернувся з письмовим повідомленням про звернення стягнення та запропонував позивачеві сплатити борг та попередив про наслідки невиконання цього повідомлення. Зазначено, що у спірних правовідносинах положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в позасудовому порядку. При перереєстрації права власності жодних примусових дій не здійснювалось, виконавчих дій не проводилося. Мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки. За умовами п.п.4.5.3. п.4.5. укладеного між сторонами Іпотечного договору, іпотекодержатель за стоїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Отже іпотечний договір містить відповідне застереження, яке є згодою позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Також у відзиві зазначено, що повідомлення банку про звернення стягнення предмет іпотеки, належним чином направлено позивачеві. Вказано, що державному реєстратору був наданий весь передбачений законом пакет документів, отже у реєстратора були відсутні підстави для відмови кредитору в реєстрації прав на квартиру за банком. На момент здійснення реєстрації, кредитний та іпотечний договір були чинними та не оспорювались відповідачем, отже кредитне зобов`язання на момент вчинення реєстрації було чинним та не виконаним. Зазначено, що державний реєстратор, перевіривши відповідність поданого пакету документів, виконав технічне рішення в межах наданих йому повноважень, визнавши поданий пакет документів таким, що є достатнім для реєстрації права власності за банком. 14 вересня 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т.2 а.с.98-101), в якій зазначено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який розповсюджується на позасудове звернення стягнення на іпотечне майно. Зазначає про відсутність доказів невиконання або неналежного виконання позивачем основного зобов`язання. Наголошує на тому, що не одержувала повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а належних та допустимих доказів протилежного банком не надано. Крім того, зазначила, що до її квартири з метою встановлення вартості останньої ніхто не приходив, що робить неможливим визначення існуючого стану квартири. Крім того, 27 жовтня 2020 року представником відповідача АТ «Альфа-Банк» подано до суду письмові пояснення, в яких наведені доводи щодо неправильного обрання стороною позивача способу захисту порушеного права та щодо правомірності дій державного реєстратора, у тому числі й аналогічні доводам, наведеним у відзиві (т.2 а.с.106-108). 02 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Самчук М.В. подала письмові пояснення по справі (т.2 а.с.116-119). Представник позивача [PERSON] - адвокат Самчук М.В. в судовому засіданні вимоги позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити та пояснила, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки інше житло у позивача відсутнє, квартира частково придбана за кредитні кошти. Крім того, в квартирі зареєстрована малолітня дитина, права якої також порушені. Зазначила, що окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не укладалось, а наявне в іпотечному договорі застереження не є підставою для реєстрації за банком права власності, оскільки обов`язковим є подання нотаріальної згоди іпотекодавця, якої на час реєстрації не було. На час укладення іпотечного договору в Законі України «Про іпотеку» не було такого поняття як іпотечне застереження. Матеріали реєстраційної справи не містять доказів отримання позивачем вимоги банку та висновку про оцінку майна. Наявні в матеріалах справи документи про вручення кореспонденції не містять достатньої інформації щодо того, які саме документи були вручені. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила позов задовольнити, з урахуванням заяви про зміну предмету позову та пояснила, що до теперішнього часу поживає в спірній квартирі з донькою та онуком, які зареєстровані в цій квартирі. Після реєстрації права власності на квартиру за банком вона дізналась, що її було знято з реєстрації місця проживання в спірній квартирі. Вона отримувала лише оцінку вартості квартири, однак задля проведення такої оцінки до квартири ніхто не приходив. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокат Белінський В.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додатково зазначив, що повідомлення направлялись позивачеві на всі відомі банку адреси, наголосив на неправильному обранні стороною позивача способу захисту, який має відповідати вимогам спеціального закону. Зазначив, що банком проводилась оцінка майна, проте з невідомих обставин відповідний висновок відсутній в копії реєстраційної справи. Відповідач державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієв Гусєйн Азіз Огли в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань до суду не подав. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача АТ «Альфа-Банк», дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №014-462-КЖ, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США, зі сплатою 12% річних, з порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця 334,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 12 грудня 2022 року включно (т.1 а.с.10-14, т.2 а.с.39-41). Згідно п.1.2. договору кредиту, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Також 13 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №014-462-ЗЖ, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №014-462-КЖ від 13 грудня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, що придбане за кредитні кошти, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.45-46). Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, в тому числі третейського суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». 19 червня 2018 року на адресу [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено повідомлення від 13 червня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким банк вимагав сплати боргу за кредитним договором, загальний розмір якого станом на 13 березня 2018 року складав 36906,85 доларів США та попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с. 54-55, 61, 62-64, 246-247, 248, 250, т.2 а.с.1, 44). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.8-9) та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.54, 55), щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , 15 листопада 2018 року 14:50:54 державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44065779 та зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» право приватної власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1695026580000, номер запису про право власності: 28937594. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Як вже зазначалось вище, згідно пунктів 4.1., 4.2. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 4.5.3. договору іпотеки, сторони домовились, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що повністю узгоджується з наведеними вище положеннями Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору). Отже, договір іпотеки від 13 грудня 2007 року містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 760/18364/16-а (провадження № 61-2792 св 19). При цьому доводи позовної заяви про те, що умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» спростовані матеріалами справи, а саме - змістом іпотечного договору. Разом з тим, системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Відповідно до п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Згідно п. 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справ, державним реєстратором під час прийняття оскаржуваних рішень не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки державним реєстратором проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» за відсутності необхідних для оскаржуваної реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, а саме не додано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-го строку з моменту отримання боржником/іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Так, як убачається з матеріалів справи 19 червня 2018 року на адреси [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» було направлено повідомлення від 13 червня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (т.1 а.с. 54-55, 61, 62-64, 246-247, 248, 250, т.2 а.с.1, 44), проте матеріали справи не містять доказів отримання позивачем вказаної вимоги. Посилання представника банку на наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.53, т.2 а.с.3), як на доказ одержання позивачем вищевказаної вимоги, є безпідставними, оскільки вказане відправлення містить дату подання до поштового відділення - 27 липня 2018 року, а не 19 червня 2018 року (дата направлення повідомлення, згідно опису вкладення). Крім того, вказане повідомлення про вручення поштового відправлення містить лише дату - 30 липня 2018 року та підпис без ідентифікації особи, яка його зробила, у повідомленні не відмічено: вручено відправлення чи ні; особисто чи за довіреністю. Таким чином матеріали справи не містять доказів, в розумінні ст.77-80 ЦПК України одержання позивачем вимоги. Сама позивач в судовому засіданні підтвердила, що єдиний документ, який вона отримала від банку, це висновок про вартість майна, копія якого долучена представником банку до відзиву (т.1 а.с.56-59, т.2 а.с.4-11), проте цей документ відсутній у копії матеріалів реєстраційної справи (т.2 а.с.30-55). За таких обставин, судом встановлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127 щодо вручення боржнику та іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, отже державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» проведена всупереч норм чинного законодавства. Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, в редакції, що діяла на час реєстрації за банком права власності на квартиру (далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (п.1 Закону). Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи - витягів з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на дату реєстрації за банком права власності на спірну квартиру в ній була зареєстрована позивач - [PERSON] та ще три особи, серед яких малолітня дитина. Проте 01 лютого 2019 року позивача було знято з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою, за рішенням нового власника на підставі припинення права користування житлом, про що позивача повідомлено Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією (т.2 а.с.79, 80, 84). У вказаній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Площа квартири не перевищує 140 кв.м. Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта пошуку [PERSON] , за повним співпадінням, позивач не має у власності іншого житла (т.2 а.с.76-78). Отже, на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем і членами її сім`ї та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 661/5615/18 (провадження № 61-16864св19). Доводи представника АТ «Альфа-Банк» про відсутність порушення вимог Закону № 1304-VII є безпідставними, оскільки за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII. Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах № 127/16726/17-ц (провадження № 61-39438св18) та № 607/2754/16-ц (провадження № 61-29694св18). Таким чином, на час дії Закону № 1304-VII не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без згоди іпотекодавця на його відчуження. Тому доводи представника відповідача АТ «Альфа-Банк» про те, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати зазначене майно та стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними. З урахуванням наведеного рішення про перехід права власності на належне [PERSON] майно у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієвим Гусєйном Азіз Огли всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Згідно заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (т.2 а.с.69-72), позивач [PERSON] просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; - припинити право власності АТ «Альфа-Банк» (правонаступника АТ «Укрсоцбанк») на квартиру; скасувати запис про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме - реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; скасування державної реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру, з одночасним припиненням права власності банку на квартиру. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту про скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та письмових поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. При цьому слід зазначити, що за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. В даному випадку спір виник між позивачем та відповідачем АТ «Альфа-Банк», як правонаступником АТ «Укрсоцбанк», з приводу порушення права позивача на квартиру, внаслідок дій державного реєстратора щодо реєстрації за банком такого права. Отже належним відповідачем в даній справі є саме АТ «Альфа-Банк». З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієва Гусєйна Азіз Огли, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію, припинення права власності, скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, враховуючи, що державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» міста Києва Алієв Гусєйн Азіз Огли не є належним відповідачем в даній справі, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 768,40 грн підлягає стягненню з відповідача АТ «Альфа-Банк». Враховуючи наведене та

Outcome: partial