Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

23.03.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що вона з 19.12.1981 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який 24.04.2003 року було розірвано. Від сумісного проживання з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18.02.2202 року, з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі ? частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 10.07.2002 року й до досягнення дитиною повноліття. Однак, судове рішення про стягнення аліментів відповідач не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 13333 грн. 23 коп. Враховуючи, що саме з вини відповідача, виникла заборгованість по аліментам, позивач вважає, що має право на отримання неустойки (пені). Тому змушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просити суд стягнути з відповідача заборгованість по аліментам у розмірі 13333 грн. 23 коп., неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 10.07.2002 року по 28.01.20008 року у розмірі 98769 грн. 37 коп. та судовий збір у розмірі 1121 грн. 02 коп. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2016 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 14.12.2016 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2016 року залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.10.2017 року, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12.09.2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14.12.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2017 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2017 року призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2018 року продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судове засідання на виклики до суду позивач не зявилася, її явка до суду визнана ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 18 січня 2018 року обовязковою, про час і дату розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, через електронну пошту суду надіслала заяви про проведення судових засіданнь без її присутності, зявитися до суду немає можливості за станом здоровя, однак підтверджуючих доказів причини, які стали підставою для її неявки до суду надано не було. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Не заперечував проти розгляду справи без участі позивача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи встановлено, що 19.12.1981 року між сторонами зареєстровано шлюб, який 24.04.2003 року було розірвано Відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова, про що зроблено відповідний актовий запис № 213. Від подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 18.07.2002 року, стягнуто з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 10.07.2002 року і до досягнення сином повноліття. Позивач звернулася до суду з даним позовом де зазначила, що підставою її звернення до суду є існування заборгованності по сплаті аліментів з боку відповідача і в його обґрунтування посилається на Розрахунок заборгованості по аліментах. Як вбачається з копії вказаного розрахунку заборгованості по аліментах, складеного Державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ [PERSON], загальна сума боргу [PERSON] складає 13333,23 грн. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із засобів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб), відповідно до Закону України " Про виконавче провадження" в редакції яка діяла на час правовідносин (далі) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 3,4,5,6,11 частини 3 ст. 11 ЗУ " Про виконавче провадження"передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; 4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; 5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ. Відповідно до ч. 2 ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів повинна була б стягуватись у рамках виконавчого провадження державним виконавцем та не потребує винесення додаткового рішення суду про це. Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустиме. Оскільки стягнення заборгованості по аліментах, як самостійний предмет позову при наявності виконавчого листа про стягнення аліментів, не передбачений нормами матеріального права, а порядок стягнення аліментів та заборгованості за ними проводиться в порядку ст.194-195 СК України та ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги про стягнення із відповідача заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувача і боржника. Згідно зі ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі №6-81цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобовязання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен зясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобовязань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Така-ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-94цс-15 від 1 липня 2015 року: З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Зважаючи на те, що норма статті 196 СК України набрала чинності з 01.01.2004 року строк обрахування пені слід обраховувати з 2004 року. Отже, наданий позивачем розрахунок неустойки (пені) здійснено з порушенням вимог закону і не може визнаватися судом як належним доказом. Разом з тим, суд не позбавлений права навести власний розрахунок, однак в зв»язку з наданням неналежного розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, неналежного доказу про існування заборгованності та наявності доказів сплати коштів відповідачем, суд вважає за неможливе здійснити такий розрахунок. У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Таким чином, під час розгляду справи необхідно встановити обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. При розгляді справи судом було встановлено, що відповідач перебував за межами України за період з 2001 року по 2006 рік. Даний факт підтверджено рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07.11.2011 року, яким було скасовано рішення цього ж суду про визнання відповідача безвісно відсутнім, яке було прийнято у справі за позовом [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На протязі перебування в Аргентині відповідач здійснював перекази коштів на адресу позивача. Даний факт підтверджено копіями квитанцій наданих для огляду суду, а також підтверджено показами відповідача та допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], який показав, що батько відповідач по справі постійно надсилав кошти та передавав посилки. Надавав кошти і після того як повернувся в Україну. Допомогає йому і на даний час. Відповідно до ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Розрахунок заборгованості, який міститься в матеріалах справи і був наданий позивачем при подачі позову, суд не може прийняти до уваги, як належний доказ так, як даний розрахунок не містить дати його складання, а також суду надано його копія, яка не належним чином завірена, оригінал до суду позивачем надано не було. Згідно відповіді Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області, від 23.11.2016 року №14.7-39, яка була надана на запит адвоката та міститься в матеріалах справи, вбачається, що за даними ЄДРВП виконавче провадження про стягнення з [PERSON], 22.11.1959 року на користь [PERSON] аліментів не перебуває, тому відділ надати будь-яку інформацію стосовно виконавчого листа не може. На ухвалу Фастівського міськрайонного суду від 18 січня 2018 року про витребування доказів, а саме про перебування виконавчого провадження з виконавчого листа №2-5886 від 18.07.2002 року виданого Орджонікідзевським районним судом м.Харкова про стягнення з [PERSON]. аліменти на користь [PERSON], про наявність чи відсутність заборгованості по аліментам, причину, що перешкоджає наданню вказаної інформації, суд відповіді не отримав. Позивач не надав суду належних доказів і про те, що відповідач був повідомлений про існування заборгованості по сплаті аліментів за рішенням суду, як зазначалось для настання відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати настає лише за наявності вини цієї особи (ст.196 СК України). Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed