Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, в якому просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11225711000 від 28 вересня 2007 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк»), визнати іпотечний договір від 28 вересня 2007 року укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк»), визнати недійсним договір поруки 145871 від 28 вересня 2007 року укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк»), застосувати до правовідносин між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк») за недійсним договором про надання споживчого кредиту № 11225711000 від 28 вересня 2007 року наслідки недійсності правочину, передбачені ст.. 216 ЦК України та визначити грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Позивач у судове засідання не зявився, представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, в матеріалах справи є заява про розгляд зазначеної справи у відсутність сторони відповідача. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Згідно зі ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Судом встановлено, що 28 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 11225711000, за умовами якого позивач отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 108 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 545 400,00 грн. за курсом НБУ на день укладання Договору, з умовою їх повернення в строк до 28.09.2028 року, з відсотковою ставкою 10,5% річних. 28 вересня 2007 року між сторонами укладено договір поруки № 145871 до договору про надання споживчого кредиту № 11225711000 від 28 вересня 2007 року в якому поручителем визначено. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 145871 від 28 вересня 2007 року, відповідно до умов яких поручитель взяв на себе зобов'язання перед кредитором солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору. Кредитний договір укладено в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленої за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, яка мала враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року). Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору. Отже, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Не можна погодитись з твердженнями позивача про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав надання кредитних коштів у валюті, відмінній від національної валюти України. Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] Банку України. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку. Згідно р. 1.5. Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Отже, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Крім того, відповідно до статті 36 Закону України "Про [PERSON] України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. При підписанні кредитного договору, позивач погодився з його умовами та, відповідно, теж прийняв на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу, а тому його твердження щодо несправедливості умов кредитного договору є необґрунтованими. На думку суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірного Кредитного договору № 11225711000 від 28 вересня 2007 року, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги про визнання цього договору недійним задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed