Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява мотивована тим, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №122639, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за 2701 №1287 від 25.02.2000 р., земельна ділянка № [NUMBER] кадастровий номер 1412300000:04:020:0326 площею 0,0609 га по [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] . На вказаній земельні ділянці знаходиться нерухоме майно - будинок [ADDRESS] , яке належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Жданівської державної нотаріальної контори 21.06.1965 р. Р-№ 2-377. 15 лютого 2002 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. від 15.02.2002р. за №647, [PERSON] подарував нерухоме майно - будинок [ADDRESS] [PERSON] . Позивач вважає, що на підставі ст. 120 ЗК України отримавши у власність будинок отримав у власність і земельну ділянку, на якій він розміщений на тих же умовах, що і попередній власник будівлі [PERSON] . Отримати правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку позивач не може з огляду на відсутність документу, що підтверджує факт переходу права власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовною заявою до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01.10.2020 р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Відповідачем [PERSON] було надано до суду відзив на позов від 21.12.2020 р., у якому остання заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що 21.07.2002 р. колишній власник спірної земельної ділянки кадастровий номер 1412300000:04:020:0326 площею 0,0609 га по [ADDRESS] , [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на спірну земельну ділянку. Спадкоємцем за законом була [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину. [INFO] [PERSON] померла та спадкоємцями за законом стали відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Звернувшись до нотаріуса щодо прийняття спадщини, [PERSON] не знала про те, що спірна земельна ділянка входить до складу спадщини. Вважає, що перехід права власності на розташований на спірній земельній ділянці об`єкт нерухомого майна (будинок) на підставі ст. 120 ЗК України,у редакції чинній на час отримання позивачем права власності на нерухоме майно - будинок, не є підставою безумовного переходу права на земельну ділянку до набувача нерухомості - [PERSON] 04.02.2021 р. позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив про те, що право власності на земельну ділянку перейшло до нього у момент придбання ним нерухомого майна (будинку), що розміщений на спірній земельній ділянці, оскільки положення статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції з 1 січня 2002 року закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою. Вважає, що це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 по справі №689/26/17, постанові ВСУ від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.05.2021 р. було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Ботман О.О. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві. Позивач [PERSON] надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне. Згідно п. 1.5. Рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради №425/13 від 15.12.1999 р. «Про надання громадянам України у приватну власність земельних ділянок, перебуваючих у їх користуванні згідно з договорами купівлі-продажу будинків у Жовтневому районі міста» гр. [PERSON] було надано у приватну власність земельну ділянку площею 609 кв.м. на [ADDRESS] . На підставі рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради №425/13 від 15.12.1999 р. [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №122639, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за 2701 №1287 від 25.02.2000 р., згідно якого земельна ділянка № [NUMBER] кадастровий номер 1412300000:04:020:0326 площею 0,0609 га по [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] . На спірній земельні ділянці кадастровий номер 1412300000:04:020:0326 площею 0,0609 га по [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Жданівської державної нотаріальної контори 21.06.1965 р. Р-№ 2-377. На підставі договору дарування від 15.02.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Танаджи Г.Г. від 15.02.2002р. за №647, [PERSON] став власником нерухомого майна - будинку [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 22.07.2002р., [PERSON] [INFO] помер, після смерті якого спадкоємцем за законом була [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та спадкоємцями за законом стали відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку відповідачам не видано. Позивач [PERSON] звертався до Маріупольської міської ради Донецької області із заявою від 22.05.2020 р. №054-01.18-08092 щодо передачі йому у власність земельної ділянки кадастровий номер 1412300000:04:020:0326 площею 0,0609 га по [ADDRESS] . Листом Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради №26.6.3-30444-26.6.1 від 29.05.2020 р. заяву позивача від 22.05.2020 р. №054-01.18-08092 з пакетом документів було повернуто без розгляду, оскільки міська рада може передавати у власність земельні ділянки комунальної власності, однак відповідно до Державного земельного кадастру про право власності та інші речові права на земельну ділянку спірна земельна ділянка знаходиться у приватній власності. Згідно Державного земельного кадастру та Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДН №122639, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за 2701 №1287 від 25.02.2000 р., власником спірної земельної ділянки значиться померлий [PERSON] . Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом статті 86 Цивільного кодексу Української РСР в ред. від 30.10.1999р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ (у ред. від 30.10.1999р.) За пунктом 3 статті 2 Закону «Про власність» № 697-ХІІ ( в ред. від 11.04.1995 р.) кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ). Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ). Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Відповідно до ч.2 ст. 6 Земельного кодексу України в ред. від 06.04.1999 р. передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Згідно ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України в редакції від 06.04.1999 р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Частиною 1 ст. 23 Земельного кодексу України в ред. від 06.04.1999 р. право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст.30 Земельного кодексу України (у редакції від 01.01.2002р.) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції від 15.02.2002 р., слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 16.06.2020р. по справі №689/26/17, у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 р. по справі №689/26/17, у результаті проведення ретроспективного аналізу норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно, підтверджує вказані висновки щодо єдності земельної ділянки та розміщеного на ній нерухомого майна. Велика Палата відмічає, що радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у чинній редакції, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Статтею 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч. 1 ст.415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Окрім того, пунктом «е» ч.1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Тобто виходячи з правових висновків щодо застосування ст. 120 ЗК України у аналогічних правовідносинах, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Виходячи з вказаного, враховуючи правові висновки Верховного Суду з аналогічних правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про встановлення факту переходу права власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку. Доводи відповідача [PERSON] про те, що перехід права власності на розташований на спірній земельній ділянці об`єкт нерухомого майна (будинок) не є підставою безумовного переходу прав на земельну ділянку до набувача нерухомості [PERSON] на підставі договору дарування від 15.02.2002 р., спростовується вищевикладеним. Під час розгляду даної справи судом було враховано гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права та законні інтереси позивача як власника нерухомого майна (будинку), що розміщений на спірній земельній ділянці. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ч.1-2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. У цій справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. На підставі викладеного,

Outcome: approved