Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

29.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля", в якому просив стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 14040 грн., посилаючись на те, що він знаходився в трудових відносинах з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", під час роботи у виробничих структурних підрозділах ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" отримав професійні захворювання, у зв'язку з чим 12.04.1995 року Павлоградською МСЕК йому вперше було встановлено 50% втрати професійної працездатності, 03.06.2002 року повторно - 60%, визнано інвалідом третьої групи безстроково. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач пропустив передбачений Кодексом законів про працю України тримісячний строк звернення до суд. Згідно акту форми Н-1 №65 від 06.11.1975 року позивач працював на шахтоуправлінні «Кураховське», Донецька область, яке не входить до складу ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», позивача було звільнено з орендного підприємства шахти ім.Героїв Космосу, виробничий структурний підрозділ підприємства, правонаступником яких є відповідач ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", 28.06.1995 року. Також вказав, що оскільки первинно позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності 12.04.1995 року, то правовідносини виникли під час дії Цивільного кодексу 1968 року, врегульовані Законом України "Про охорону праці", Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, ст.221 КЗпП України. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги на підставі доводів, викладених в позові та на підставі додаткових пояснень від 29.01.2014 року, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову на підставі доводів, викладених в письмових запереченнях. З'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював на підземних роботах в умовах дії несприятливих виробничих факторів на підприємствах, правонаступником яких є відповідач ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля", та був звільнений 28.06.1995 року у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, що підтверджується копією трудової книжки. Працюючи в шкідливих умовах на виробництві при виконанні трудових обов'язків позивач отримав професійні захворювання, про які зазначено в акті розслідування хронічного професійного захворювання від 02.03.1995 року. У зв'язку з отриманими захворюваннями 12.04.1995 року Павлоградською МСЕК позивачу вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності, 03.06.2002 року повторно - 60%, визнано інвалідом третьої групи безстроково. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Право на отримання потерпілим відшкодування моральної шкоду у разі стійкої втрати працездатності виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК, тобто щодо встановлення позивачу 50% втрати працездатності у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди з 12.04.1995 року, дати встановлення МСЕК вперше 50% втрати професійної працездатності. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. На час виникнення спірних правовідносин відносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, були врегульовані Законом України "Про охорону праці", п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону праці" відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Проте позивачем вказані підстави позову ст.1167 Цивільного кодексу України, який набрав чинності тільки з 01.01.2004 року, п. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, набрав чинності з 1 квітня 2001 року. При цьому потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період із 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення позивача та представника відповідача, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення моральної шкоди в розмірі 14040 грн. на підставі ст.1167 Цивільного кодексу України, п. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV, оскільки станом на 12.04.1995 року спірні відносини були врегульовані Законом України "Про охорону праці", п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472.

Outcome: dismissed