Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Першого заступника Голови Національної поліції України - Начальника кримінальної поліції [PERSON]., Громадської організації «громадське телебачення» про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності. У своїй позовній заяві позивач просить визнати недостовірною інформацію та вислови такими, що не відповідають дійсності, порушують права [PERSON] на повагу до його честі та гідності, поширену першим заступником голови Національної поліції України - начальником кримінальної поліції [PERSON] у відео сюжеті від [INFO] року на українському інтернет-каналі «Громадське телебачення» о 23 год. 26 хв. під заголовком «[INFO]», а саме: що [PERSON] створив та керував злочинним угрупуванням; вчиняв злочини на території м. Дніпро, Дніпропетровської та Запорізької областей; підтримував стосунки з замовниками та організаторами вбивства [PERSON] [PERSON] та [PERSON] ; контролював, організовував, сприяв вчиненню вбивства [PERSON] та зобов`язати [PERSON] спростувати поширену інформацію. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що [INFO] року журналістом Інтернет каналу «Громадське телебачення» [PERSON] о 23 год. 26 хв. було опубліковано відео інтерв`ю з першим заступником голови Національної поліції України - начальником кримінальної поліції [PERSON] , тривалість сюжету 21 хв. 15 сек., що стосувалося висвітлення вбивства [PERSON] ([PERSON]). На думку позивача висвітлена та опублікована інформація у засобах масової інформації є недостовірною, порушує його честь і гідність, оскільки з інтерв`ю вбачається, що керівником злочинного угрупування є саме позивач, хоча ніяким чином не вказує на ті обставини, які б вказували на створення останнім такого угрупування, його керівництва у ньому, організації та контролю за вчиненням злочину - вбивства [PERSON]. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23 серпня 2019 року представником Громадської організації «Громадське телебачення» було подано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач не погоджується з викладеними у позові обставинами. Посилаючись на положення, закріплені у Конституції України, Цивільному кодексі України, Законі України «Про інформацію» зазначає, що не порушував права позивача. Також наголошував на тому, що спірна інформація отримана з офіційного джерела і поширена в формі прямої мови начальника кримінальної поліції Національної поліції України, а тому ГО «Громадське телебачення» не була зобов`язана перевіряти її достовірність. ГО «Громадське телебачення» діяла добросовісно, і не вийшла за межі гарантованого їй законодавством права на свободу вираження поглядів. Зазначає, що позивач просить спростувати відомості. які в дійсності ніколи не поширювалися, позивач просить спростувати його власну інтерпретацію інформації, а не відомості, які були поширені. Насправді ж матеріал не містить тих формулювань, які позивач просить спростувати. Більше того, як стверджує ГО «Громадське телебачення» в інтерв`ю [PERSON] назвав лише прізвище « [PERSON] », інших ідентифікуючих ознак, які би вказували на позивача висловлювання не містять. Позивач навмання додав у позовній заяві поряд із прізвищем « [PERSON] », яке назвав [PERSON] , ініціали « [PERSON] ». З огляду на вищенаведене, жодна із складових юридичного складу правопорушення відсутня, а тому ГО «Громадське телебачення» просить відмовити в задоволенні позову. 16 вересня 2019 року представником [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач заперечує щодо вимог позивача. Вказує на те, що дійсно [INFO] року відбулося його інтерв`ю із журналістом Інтернет каналу «Громадське телебачення» [PERSON], яке було опубліковано на тому ж каналі [INFO] року. На час надання інтерв`ю [PERSON] перебував у званні генерал поліції другого рангу та займав посаду Першого заступника Голови Національної поліції України - начальник кримінальної поліції. Представником відповідача зазначено, що враховуючи, займану посаду та те, що діяльність поліції здійснюється в тісній співпраці та взаємодії з населенням, територіальними громадами та громадськими об`єднаннями на засадах партнерства і спрямована на задоволення їхніх потреб, [PERSON] регулярно доводить до відома населення інформацію про здійснену органами поліції роботу щодо забезпечення безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; розкриває проблеми, які виникають при виконанні покладених на поліцію завдань та висуває пропозиції щодо їх усунення тощо. Зазначена інформація жодним чином не розкриває інформації чи матеріалів із кримінального провадження, не розкриває особу позивача, а тим більше не зачіпає його честі, гідності та ділової репутації, і не порушує його право на честь, гідність та ділову репутацію. За таких обстави відсутні будь-які сумніви про те, що висловлювання [PERSON] застосовані під час надання інтерв`ю стосуються лідера кримінального угруповання є його оціночним судженням та розкривають його відношення до певної кримінальної ситуації. Також, представником відповідача наголошено на тому, що позивачем не надано жодного обґрунтованого доказу про те, що у спірній публікації мова йде саме про позивача. Аналіз інтерв`ю свідчить, що [PERSON] не було розповсюджено жодної інформації, яка б порочила або могла порочити честь, гідність та або ділову репутацію позивача. [PERSON] у своїх відповідях розкриває у певних межах питання пов`язані, з вбивством [PERSON] . Дійсно, [PERSON] згадує про певну особу на прізвище « [PERSON] » однак ідентифікувати його із позивачем неможливо. Усі коментарі, що стосуються цієї особи є лише особистим суб`єктивним сприйняттям учасників кримінального світу та їх діяльності на певній території та можливої причетності до певного злочину. Жодних посилань на будь-які кримінальні провадження, або інші фактичні обставини за якими можна було ідентифікувати особу, про яку говорив [PERSON] під час інтерв`ю, останнім зазначено не було. За таких обставин, відповідач вважає, що твердження позивача є перекручуванням слів, а вимоги щодо спростування інформації є власною інтерпретацію інформації, а не відомостями, які були поширені. Враховуючи викладене відповідач просить відмовити з задоволенні позовних вимог. В судовому засідання представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити. В судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні представник Громадської організації «Громадське телебачення» також заперечувала проти заявлених позивачем вимог, просила в позові відмовити. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши учасників справи, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено та не спростовується учасниками справи, що [INFO] року відбулося інтерв`ю [PERSON] із журналістом Інтернет каналу «Громадське телебачення» [PERSON], яке було опубліковано на тому ж каналі [INFO] року. Як випливає із спірного інтерв`ю, [PERSON] , опираючись на матеріали досудового розслідування повідомив суспільству, що існує злочинне угрупування, яке нараховує близько десяти чоловік і є підозра, що його керівником є особа на ім`я [PERSON] , який знаходиться у розшуку і що слідству відомо, що він знайомий із [PERSON] та [PERSON]. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В силу ст. 277 ЦК , не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна , Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Суд визнає, що займана посада [PERSON] та діяльність поліції здійснюється в тісній співпраці та взаємодії з населенням, територіальними громадами та громадськими об`єднаннями на засадах партнерства і спрямована на задоволення їхніх потреб, відповідач регулярно доводить до відома населення інформацію про здійснену органами поліції роботу щодо забезпечення безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; розкриває проблеми, які виникають при виконанні покладених на поліцію завдань та висуває пропозиції щодо їх усунення тощо. Аналіз інтерв`ю свідчить, що [PERSON] не було розповсюджено жодної інформації, яка б порочила або могла порочити честь, гідність та або ділову репутацію позивача. [PERSON] у своїх відповідях розкриває у певних межах питання, пов`язані з вбивством [PERSON] . Дійсно [PERSON] згадує про певну особу на прізвище « [PERSON] », однак ідентифікувати його із позивачем неможливо. Усі коментарі, що стосуються цієї особи є лише особистим суб`єктивним сприйняттям учасників кримінального світу та їх діяльності на певній території та можливої причетності до певного злочину. Жодних посилань на будь-які кримінальні провадження, або інші фактичні обставини за якими можна було ідентифікувати особу, про яку говорив [PERSON] під час інтерв`ю, останнім зазначено не було. Як випливає із спірного інтерв`ю, [PERSON] , опираючись на матеріали досудового розслідування повідомив суспільству, що існує злочинне угрупування, яке нараховує близько десяти осіб і є підозра, що його керівником є особа на ім`я [PERSON] , який знаходиться у розшуку і що слідству відомо, що він знайомий із [PERSON] та [PERSON]. Відночас, суд погоджується, що зазначена інформація жодним чином не розкриває інформації чи матеріалів із кримінального провадження, не розкриває особу позивача, а тим більше не зачіпає його честі, гідності та ділової репутації, і не порушує його право на честь, гідність та ділову репутацію. За таких обставин відсутні будь-які сумніви про те, що висловлювання [PERSON] застосовані під час надання інтерв`ю стосуються лідера кримінального угруповання є його оціночним судженням та розкривають його відношення до певної кримінальної ситуації. Разом із тим, позивач у позові зазначає: «нібито [PERSON] вказує, що керівником злочинного угрупування є саме позивач, хоча ніяким чином не вказує на ті обставини, які б вказували та обґрунтовували, а саме створення позивачем такого угрупування, його керівництва у ньому, організації та контролю за вчиненням злочину - вбивства [PERSON] . Натомість [PERSON] чітко вказує на причетність до злочину восьми осіб, які виконували певні функції під час готування та вчинення злочину і які були затримані та вказує на безпосередніх осіб - [PERSON] та [PERSON], які за його словами є замовниками та організаторами вбивства. При цьому, на всі інші питання [PERSON] щодо позивача, [PERSON] взагалі не надає відповіді, а посилається на затримання восьми осіб та все тих же [PERSON] та [PERSON], що відповідно вказує на його особисті думки, які виходять з того, що позивач розшукується за вчинення злочину за іншим кримінальним провадженням, що на думку позивача і є єдиною підставою для [PERSON] вважати причетним його до вбивства [PERSON] . Тобто достовірною інформацією повідомленою [PERSON] під час інтерв`ю журналісту [PERSON] , є лише факт переховування Позивача за іншим кримінальним провадженням, а всі інші обставини є недостовірною інформацією, так як не відповідає дійсності та відповідно викладена неправдиво, оскільки немає відомостей про причетність саме позивача до організації, контролю, реалізації злочину тощо, його зв`язків із замовниками та організаторами вбивства, якими за версією слідства є [PERSON] та [PERSON].». Однак, такі твердження позивача, на думку суду, є перекручуванням слів [PERSON] , оскільки жодного із тверджень названих вище останній не висловлював (навіть якщо і припустити, що особа на ім`я « [PERSON]» згадувана [PERSON] і є позивач). Відповідач не пов`язував особу на ім`я « [PERSON] » із вбивством [PERSON] . Жодного твердження про те, що організацію та контроль за вчиненням злочину - вбивства [PERSON] здійснила ця особа, а тим більше позивач, інтерв`ю у собі не містить. Тобто позивач просить спростувати його власну інтерпретацію інформації, а не відомості, які були поширені. Така обставина враховується судом при вирішенні спору. Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із наведених положень Постанови, позивачем не доведено наявність юридичного складу правопорушення у діях [PERSON] . Зокрема, позивачем не надано доказів, що інформація озвучена [PERSON] під час інтерв`ю, як в цілому так і окремі висловлювання, стосуються саме позивача. Також відсутні будь-які докази, які б ставили під сумнів дійсності інформації зазначеної у своїй публікації [PERSON] , тобто що така інформація єнедостовірною, у той час як така інформація є лише оціночним судженням останнього. А тим більше не надано позивачем доказів, які б підтверджували, що поширення інформації [PERSON] у своїй публікації порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди позивачу, його немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Слід зауважити, що судом порушення Громадською організацією «Громадське телебачення» честі та гідності позивача не встановлено та не доведено позивачем належними доказами. Крім того, позивачем не зазначено не заявлено вимог до Громадської організації «Громадське телебачення» та не вказано чим саме порушено його право [PERSON] . Виходячи із системного аналізу вищевказаних приписів національного законодавства та з урахуванням прецедентної практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed