Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована її донька з онуками, які з 2014 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їй як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, заяву про розгляд справи без їх участі суду не надходило. Представник третьої особи до судового засідання не з`явилася, надала до суду пояснення, в яких проти задоволення позову не заперечувала, а також надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 08.02.2021 року, згідно ч. 5 ст. 259 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , (власник) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України та довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб станом на 11.12.2020 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області 11.12.2020 року за № 14620 (а.с. 4,10). [PERSON] , [INFO] (донька власника), зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб станом на 11.12.2020 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області 11.12.2020 року за № 14620 та відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 05.01.2021 року № 023-010/41 (а.с.6,10,17). [INFO] народився [PERSON] (онук власника), батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , та який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19.05.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, відповідний актовий запис № 100, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб станом на 11.12.2020 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області 11.12.2020 року за № 14620 та відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 05.01.2021 року № 023-010/43 (а.с.7,10,18). [INFO] народився [PERSON] (онук власника), батьками якого є: [PERSON] та [PERSON] , та який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 17.08.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, відповідний актовий запис № 319, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення/будинку осіб станом на 11.12.2020 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Рубіжанської міської ради Луганської області 11.12.2020 року за № 14620 та відомостями Рубіжанської міської ради Луганської області від 05.01.2021 року № 023-010/35 (а.с.8,10,19). Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 12.05.2000 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.9). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 14.12.2020 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2014 року по теперішній час не проживають (а.с.11). 02.02.2021 року до суду надійшов висновок виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 02.02.2021 року № 015-062/653 про доцільність визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратила право користування житловим приміщенням разом з додатками до нього, відповідно до якого 27.01.2022 року до служби в справах дітей Рубіжанської міської ради надійшла заява з додатками від [PERSON] , на підставі чого, враховуючи що права та інтереси дітей не порушуються, служба в справах дітей Рубіжанської міської ради вважає за доцільне визначити їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.51-67). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов`язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири, в якій залишаються зареєстрованими її родичі - відповідачі по справі, чим позбавляють власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved