Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

У травні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» (далі - позивач, банк) звернулось до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги банк посилався на те, що 23.08.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №800001595, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 150 000 доларів США на строк з 23.08.2007 року по 23.08.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,25 % річних. Позивач виконав умови кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] зазначені грошові кошти у повному обсязі. Разом з тим, відповідач [PERSON] умови договору кредиту належним чином не виконує і станом на 23.03.2014 року сума загальної заборгованості перед позивачем складає 2 172 936 грн. 45 коп. Крім того, 23.08.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] з метою забезпечення згаданого кредитного договору укладено іпотечний договір №800001595-И, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (загальною площею 71,20 кв.м., житловою площею 41,20 кв.м.), що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № з-4004. Зважаючи на неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору від 23.08.2007 року ПАТ «Альфа-Банк» просило суд звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки у вигляді квартири та виселити з квартири її мешканців. Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні, надав суду письмове заперечення, у якому у т.ч. просив суд застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки (пені) до 10% від суми пред»явленої вимоги про погашення пені (а.с. 100-102). Всі інші відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовних вимог не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа у справі представника у судове засідання не направила, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, на адресу суду надіслала пояснення у яких просила суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства з максимальним урахуванням інтересів дітей та за відсутності її представника. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір №800001595, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 150 000 доларів США на строк з 23.08.2007 року по 23.08.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,25 % річних (а.с.6-8). Відповідно до п.3 договору, [PERSON] зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту (а.с.12-14). Згідно договору про внесення змін і доповнень №1 від 16.04.2009 року змінено прцентну ставку за кредитом та збільшено її до 16% річних з 23.09.2008 року по 22.04.2009 року, з 23.04.2009 року по 22..04.2010 року процентну ставку визначено у 6,2% річних у разі якщо у позичальника відсутні прострочені платежі за кредитом (а.с. 15). Разом з тим, [PERSON] умови договору кредиту належним чином не виконує і станом на 23.03.2014 року сума загальної заборгованості перед позивачем складає 2 172 936 грн. 45 коп., що складається із заборгованості за кредитом у сумі 1 332 755 грн. 68 коп., несплачених відсотків у сумі 221 305 грн. 35 коп., пені у сумі 618 875 грн. 42 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.35-36), який перевірено судом. Суд не вважає за необхідне за заявою представника одного з відповідачів застосовувати приписи ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшувати розмір неустойки, оскільки неустойка не перевищує розміру збитків. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позика частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. та сплати процентів, належних йому відповідно до кредитного договору. Крім того, 23.08.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] з метою забезпечення згаданого договору кредиту укладено іпотечний договір №800001595-И, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (загальною площею 71,20 кв.м., житловою площею 41,20 кв.м.), що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № з-4004 (а.с.22-24). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог iпотекодержателя. Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено право iпотекодержателя на продаж предмета іпотека будь-якій особі - покупцеві на підставі рішення суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наявної заборгованості за договором кредиту є обгрунтованою та відповідає приписам чинного законодавства України. Відповідно до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: зокрема, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Окрім того, ст. 38 цього Закону передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у частині 6 визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до умов договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків:у випадку невиконання основного зобов'язання; у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору іпотеки; у інших випадках передбачених законодавством України. Відповідно до п. 6.2. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, у частині 1 статті 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 цієї ж статті 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку". У матеріалах справи наявні докази про отримання відповідачами письмової вимоги від 17.04.2014 року іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, тому позовна вимога позивача стосовно виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки також підлягає задоволенню. (а.с. 39-55). Відповідно ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Згідно довідки Форми №3 від 18.09.2013 року у квартирі [ADDRESS], що є предметом іпотеки, протягом січня 2008 року - вересня 2013 року були зареєстровані всі відповідачі у справі. З вказаної довідки вбачається, що всі особи були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки, після укладення договору згаданого іпотечного договору від 23.08.2007 року (а.с. 34). З огляду на викладене судом встановлено, що відповідачі у справі (за виключенням [PERSON]) не мали права власності на предмет іпотеки чи права користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і ході судових засідань. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved