Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. У позові вказує про те, що 18.02.2014 року померла їх з відповідачем мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на частину житлового будинку, який розташований за адресою: м. Вінниця, тупик Вишневий. 14.08.2014 року він звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не має змоги, оскільки 25.05.2015 року йому було повідомлено Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою про те, що 13 серпня 2012 року [PERSON] було складено заповіт, згідно з яким усе своє майно вона заповідала своєму синові [PERSON] Вважає, що зазначений заповіт є недійсним, оскільки на момент його укладення [PERSON] не здатна була розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як хворіла на психічне захворювання і з 1987 року перебувала на обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка [PERSON]. Посилаючись на ст. 225 ч. 1 та ст. 1257 ч. 2 ЦК України просив визнати заповіт від 13.08.2012 року недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Окрім обставин, викладених у позові позивач пояснив суду, що його матері майже щодня були судомні напади, були "провали в памяті", могла його не впізнавати, особливо після смерті чоловіка. За чотири місяці до смерті перебувала у памперсах, які купував та міняв його брат [PERSON]. Коли у матері був приступ, вона нічого не розуміла. В січні 2014 року під час нападу мати сильно побилась. Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що його матір за життя хворіла на епілепсію. При цьому вона була у ясному розумі. 12.08.2012 року вона заповіла йому все своє майно, оскільки на відміну від брата [PERSON] він постійно піклувався про неї та батька постійно навідував їх купував продукти, ремонтував несправності у будинку, оплачував комунальні послуги. Після смерті батька, який помер у 2011 році, мати жила сама, він щоденно привозив їй готову їжу, прибирав у її будинку, його дружина прасувала речі. Судомні напади, повязані із захворюванням на епілепсію у матері виникали в середньому 1-3 рази на місяць, під час яких вона втрачала свідомість і через 10-15 хвилин поверталась до свідомості. Вона самостійно виявила бажання заповідати усе своє майно йому та наполягала, щоб заповіт був посвідчений при свідках, щоб уникнути можливості його оспорювання зі сторони її сина [PERSON]. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Допитана у справі свідок [PERSON] пояснила суду, що працює молодшою медичною сестрою у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. академіка [PERSON]. За рік до смерті [PERSON] вона щотижня з нею спілкувалась. [PERSON] у психічному плані була цілком нормальною, завжди її впізнавала, віталась, запитувала як справи, відповідала на її запитання, ніяких недоречностей у її поведінці ніколи не помічала. З молодості [PERSON] хворіла на епілепсію, внаслідок чого у нею траплялись судомні напади. До самої смерті вона сама себе обходила, однак син [PERSON] щоранку привозив свіжу їжу. З 2011 року пересувалась за допомогою палички. Свідок [PERSON] пояснила суду, що за життя [PERSON] вона з нею спілкувалась щоденно. Будь-яких недоречностей у поведінці [PERSON] вона ніколи не помічала, психічнохворою вона не була, завжди її впізнавала. Син [PERSON] навідував матір двічі на день, син [PERSON] один раз на місяць. Епілептичні напади у неї були через 1-2 дні. Після смерті чоловіка дуже за ним горювала. Завжди говорила, що чекає на прихід сина [PERSON]. Про сина [PERSON] не згадувала. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він був свідком при складанні [PERSON] заповіту від 13.08.2012 року. В момент складання заповіту вона була при повному розумі, повністю адекватна, уважно слухала розяснення нотаріуса, відповідала на її запитання. Скласти заповіт на ім'я сина [PERSON] була її воля. За її життя ніколи не помічав ніяких недоречностей у її поведінці. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з [PERSON] познайомився у нотаріальній конторі, коли був свідком складання нею заповіту 13.08.2012 року. Жодних недоречностей у її поведінці не помітив, вона була повністю нормальною, на запитання відповідала по суті. Процедура оформлення заповіту тривала близько 20 хвилин. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона була свідком при складання [PERSON] заповіту від 13.08.2012 року. Вона була повністю адекватна, жодних недоречностей у її поведінці не було, уважно слухала розяснення нотаріуса, по суті відповідала на її запитання. ЇЇ волею було заповісти усе своє майно своєму синову [PERSON]. Знає, що син [PERSON] постійно доглядав за матірю. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була знайома з [PERSON] з 1992 року. Знає, що остання хворіла на епілепсію. Однак, не дивлячись на хворобу була дуже мудрою жінкою. Вони часто спілкувались, а за два місяці до її смерті приходила до неї щотижня. При розмовах вона була повністю адекватною, завжди була при повному розумі. У її присутності судомних нападів у [PERSON] не було. Вона сама себе обходила, могла приготувати страви. За життя про неї дбав син [PERSON]. [PERSON] розповідала, що хоче скласти заповіт на імя сина [PERSON] і обовязково у присутності свідків, щоб ні у кого не виникало сумнівів у її волі та ясній свідомості. Свідок [PERSON] (дружина позивача) пояснила суду, що була невісткою [PERSON] Остання лікувалась у психіатричній лікарні. У неї були напади епілепсії в середньому 2 рази на день. Останніх сім років вона перестала впізнавати оточуючих. Вона не усвідомлювала, що відбувається. Вона разом зі своїм чоловіком 3-4 рази на місяць навідувались до [PERSON]. Бувало таке, що [PERSON] забувала вимкнути газ, виливала на себе окріп. Останнім часом її замикали на ключ, тому вона нікуди не виходила. Свідок [PERSON], яка є невісткою позивача пояснила суду, що знала [PERSON] з 2010 року. Остання нікого не впізнавала, наче жила у своєму світі. У неї було дуже брудно, вона ходила голою по хаті. Після смерті чоловіка вважала, що він живий і приходить до неї. Судомних нападів не бачила. ЇЇ поведінка була недоречною. Свідок [PERSON] пояснила суду, що станом на 2012 рік працювала державним нотаріусом у Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі і посвідчувала заповіт, який склала [PERSON] 13.08.2012 року. Посилаючись на Закон України "Про нотаріат" відмовилась давати пояснення стосовно вчинення нею конкретної нотаріальної дії, оскільки це є нотаріальною таємницею. Разом з тим повідомила суду, що при складанні заповітів, особливо тих заповітів, які посвідчуються при свідках, нотаріус розяснює особі, яка виявила бажання заповідати своє майно, усі наслідки цієї нотаріальної дії. При посвідченні заповітів нотаріус обовязково перевіряє дієздатність особи та здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Якщо у нотаріуса в процесі вчинення нотаріальної дії виникнуть хоча б найменші сумніви у розумових здібностях особи, яка складає заповіт чи її адекватності, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії і склала про це відповідну постанову. При свідках може бути посвідчений будь-який заповіт, якщо на це є воля особи, яка його складає. 18 лютого 2014 року померла [PERSON] у віці 69 років, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-АМ № 321126, видане 14.05.2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9 Т. 1). Зі спадкової справи (а.с. 57-102 Т. 1), яка була заведена після смерті [PERSON] вбачається, що її сини [PERSON] та [PERSON] у строк, передбачений законом звернулись із заявами про прийняття спадщини після смерті їх матері [PERSON] Із заповіту, який складений [PERSON] 13 серпня 2012 року вбачається, що [PERSON], [INFO] заповідала [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 36 Т. 1). Вимоги щодо форми та порядку посвідчення заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення (ч. 1). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу (ч. 2). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу (ч. 3). Згідно вимог частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). За правилами ч. 2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У зв'язку з похилим віком та хворобою заповідача, на його особисте прохання та за його дорученням, після прочитання заповіту свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано [PERSON], яка та свідки [PERSON] і [PERSON] попереджені нотаріусом про необхідність додержання таємниці заповіту. Заповіт складений о 15 годині 25 хвилин. Текст заповіту підписаний [PERSON], [PERSON] та [PERSON]-Г. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON]. Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Заповіт зареєстрований у реєстрі за № 6-1444. Із заяви, підписаної [PERSON] 17 листопада 2011 року вбачається, що остання дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на дарування житового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під № 14, що знаходиться по тупику Вишневому в місті Вінниці, [PERSON] Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], особу [PERSON], яка підписала документ, встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено (а.с. 37 Т.1). Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 4 від 17.03.2016 року (а.с. 235-242 Т. 1), під час складання заповіту від 13.08.2012 року [PERSON] страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу. Під час складання заповіту від 13.08.2012 року [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначений висновок експертизи судом не може бути взятий до уваги внаслідок його недостатньої обґрунтованості та суперечності іншим матеріалам справи з огляду на наступне. Статтею 225 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свою позовну заяву, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Так, суд звертає увагу на те, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Таким чином, для правильного вирішення спору суду необхідно встановити чи могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними [PERSON] станом на момент складання оспорюваного заповіту, тобто станом на 15 годину 25 хвилин 13 серпня 2012 року. У висновку експертизи міститься заключення про те, що під час складання заповіту від 13.08.2012 року [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто експертами визначений психічний стан [PERSON] саме на конкретну дату та конкретний час. Однак, такий висновок експертизи не лише не узгоджується з її дослідницькою частину, а й прямо їй суперечить. З дослідницької частини висновку експертизи, де експертами описується анамнез хвороби [PERSON] вбачається, що вперше вона перебувала на стаціонарному обстеженні в психіатричному відділенні Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка [PERSON] з 14.11.1983 р. по 15.11.1983 р. у віці 39 років. [PERSON] скаржилась на короткочасні напади втрати свідомості (до 2-х хвилин). До і після нападу почувала себе повністю здоровою. У період часу з 22.11.1983 року по 12.01.2000 року [PERSON] десять разів перебувала на стаціонарному лікуванні зі скаргами на почастішання короткочасних втрат свідомості до 2-4 разів на добу, скаргами на напади і втрату свідомості. При обстеженні лікарями-психіатрами [PERSON] у вказаний період часу відмічено, що вона перебуває в ясній свідомості, правильно орієнтована у власній особі, часі, місці перебування, на запитання відповідає по суті. Продуктивної психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не спостерігалось. Про якісь інші перебування на стаціонарному лікуванні у якийсь інший період часу в анамнезі хвороби [PERSON] не йдеться. Таким чином, за 17 років стан хвороби [PERSON] 10 разів потребував стаціонарного лікування. Впродовж усього часу лікування [PERSON] лікарями констатувалось її перебування у ясній свідомості. Після 2000 року [PERSON] проходила лікування лише на денному стаціонарі. У період часу з 04.02.2000 року по 03.12.2002 року чотири рази перебувала на лікування на денному стаціонарі. При обстеженні лікарями-психіатрами відмічено, що [PERSON] перебуває в ясній свідомості, доступна продуктивному мовному контакту, на запитання відповідає по суті. Виписана з відділення в стані поліпшення. Про інші випадки лікування [PERSON] у денному стаціонарі в її анамнезі хвороби не зазначається. У анамнезі хвороби [PERSON] значиться, що у період часу з 21.10.1983 року по 04.11.2004 року приходила на прийом до лікара-психіатра самостійно та в супроводі чоловіка. При огляді предявляла скарги на почастішання судомних нападів із втратою свідомості, які виникають 4-5 разів на місяць, короткочасні виключення свідомості без судомного нападу щодня 5-6 разів на день. При обстеженні лікарі-психіатри констатували, що [PERSON] перебуває в ясній свідомості, доступна продуктивному мовному контакту, на запитання відповідає по суті. Продуктивної психопатологічної симптоматики (маячення, галюцинацій) не виявлено. Із листа уточнених діагнозів в амбулаторній медичній картці з диспансерного відділення Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. [PERSON] слідує, що [PERSON] з 1983 року перебувала на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: відділені наслідки нейроінфекції, судомний синдром; з 1985 року з діагнозом: залишкові явища перенесеної нейроінфекції, судомний синдром; з 1988 року органічне ураження центральної нервової системи незясованої етіології з частими малими нападами, рідкими розгорнутими нападами, змінами особистості по епілептичному типу, з 2001 року з діагнозом: розлади особистості та поведінки у вигляді вираженого психоорганічного синдрому та поліморфних судомних нападів внаслідок органічного ураження центральної нервової системи внаслідок нейроінфекції. Про якійсь інші діагнози, які б були встановлені за життя [PERSON] у анамнезі хвороби не зазначається. У тому числі за життя [PERSON] не ставився діагноз: деменція (у перекладі з латині «безумство», тобто стійке порушення когнітивних функцій в результаті органічного ураження мозку) внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу. Такий діагноз був вперше поставлений [PERSON] після її смерті експертами, які складали висновок судово-психіатричної експертизи № 4 від 17.03.2016 року. Однак такий діагноз суперечить тим діагнозам, які були встановлені [PERSON] за її життя та суперечить психічному стану [PERSON], який був констатований лікарями-психіатрами у анамнезі її хвороби, а саме перебування під час хвороби та встановлених діагнозів [PERSON] у ясній свідомості. Такий діагноз, який поставили експерти посмертно [PERSON] суперечить також запису в анамнезі хвороби про її обстеження лікарем швидкої медичної допомоги 17.01.2014 року з приводу епілепсії. При обстеженні лікарем відмічено, що [PERSON] перебуває в ясній свідомості, за шкалою Глазго 15 балів. За шкалою стан оцінюється за сумою балів на основі трьох параметрів: відкривання очей (E від 1 до 4), мовна реакція (V від 1 до 5) та рухова реакція (M від 1 до 6). Таким чином, мінімальна кількість балів 3 (кома ІІІ ступеня), максимальна 15 (ясна свідомість). Таким чином, перебування [PERSON] у ясній свідомості зафіксована у медичних документах за місяці до її смерті. Суд, також звертає увагу на те, що після 2004 року [PERSON] за медичною допомогою до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. академіка [PERSON] звернулась лише одного разу 18.12.2006 року, а в 2007 році була знята з обліку. Із дослідницької частини висновку експертизи не вбачається, що експертами досліджувались будь-які документи медичного характеру, які були б датовані днем, у який складався заповіт, з якого можна було б зробити висновок про стан здоров'я [PERSON] саме у день вчинення нею оспорюваного правочину. На думку суду, той анамнез хвороби, який був досліджений експертами не давав їм можливості встановити посмертний діагноз, який суттєво відрізняється від діагнозів, які були встановлені [PERSON] за її життя та дійти висновку про нездатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 13.08.2012 року під час складання заповіту. Адже такий висновок експертів суттєво суперечить показанням свідків, які були присутні 13 серпня 2012 року при складання [PERSON] заповіту. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що були присутні у нотаріальній конторі при складанні [PERSON] заповіту. Усі вони повідомили про те, що [PERSON] була у ясній свідомості і повністю адекватна, ніяких недоречностей у її поведінці не спостерігалось, по суті вона відповідала на усі запитання нотаріуса, а її волею було заповісти усе своє майно сину [PERSON]. Із показань свідка [PERSON] вбачається,що посвідчення нею заповіту [PERSON] не могло відбутись, якби у неї виникли щонайменші сумніви у тому, що [PERSON] не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також повідомили суду про те, що за свого життя [PERSON] була цілком нормальною людиною і жодних недоречностей у її поведінці вони ніколи не помічали. Навіть позивач у своїх поясненнях показав, що [PERSON] нічого не розуміла у ті моменти, коли у неї був приступ. Суд вважає, що експертами безпідставно не були взяті до уваги зазначені вище пояснення свідків, що вплинуло на встановлення [PERSON] помилкового посмертного діагнозу. Суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], які є близькими родичами позивача, оскільки ці показання суттєво суперечать показанням інших свідків та анамнезу хвороби [PERSON] Таким чином, за весь період життя [PERSON], у тому числі і за місяць до її смерті у медичних документах лікарями констатувалось перебування [PERSON] у ясній свідомості. Про перебування [PERSON] у ясній свідомості у повсякденному житті до самої її смерті повідомили суду свідки, чиї показання суд прийняв до уваги. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що захворювання [PERSON] з тими діагнозами, які були поставлені за її життя, не впливало на здатність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними за виключенням моментів, коли це захворювання проявлялось в епілептичних нападах, при який вона втрачала свідомість. Про епілептичний напад і втрату свідомості у момент складання [PERSON] заповіту від 13.08.2012 року суду не повідомив жоден свідок і докази, які б свідчили про такий напад в матеріалах справи відсутні. Обґрунтування позову статтею 1257 ч. 2 ЦК України судом також розцінюється як безпідставне, оскільки жоден доказ, який міститься в матеріалах справи не вказує на те, що заповідання майна на ім'я сина [PERSON] не відповідало волі [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed