Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовними вимогами до відповідача про вселення, усунення перешкод\~у користуванні\~власністю -\~житловим приміщенням;\~зобов`язанням\~не перешкоджати\~у користуванні\~власністю -\~житловим приміщенням,вказуючи, що вона та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року по 21 грудня 2018 року. Від шлюбу вони мають двох спільних синів, 2007 року народження та 2013 року народження. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 03 лютого 2011 року нею було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами по [ADDRESS] , в подальшому за вказаною адресою було побудовано новий житловий будинок та 19 березня 2015 року їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами, де вони всі проживали. З 2013 року їх з відповідачем стосунки ускладнились, непорозуміння переросли у взаємну неприязнь, що стало причиною постійних сварок та скандалів, вказані обставини призвели до розпаду сім`ї. 23 березня 2018 року відповідач вигнав її з дітьми на вулицю, здійснив заміну замків та запорів на вхідних дверях, погрожує їх життю та здоров`ю та з вказаного часу незаконно перешкоджає її з дітьми проживанню в будинку, належному їй на праві власності. Посилаючись на порушення прав як власника на вільне використання належного їй майна, позивач просить про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач, його представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи без самостійних вимог, в судовому засіданні вказував, що Кривоозерською РДА як органом опіки та піклування неодноразово розглядалось питання щодо взаємовідносин Годловського С.О. з [PERSON] , зокрема щодо участі батька у вихованні дітей. Підтверджено, що на даний час діти [PERSON] , [PERSON] проживають з матір"ю [PERSON] в [ADDRESS] . При цьому їх батько пояснював, що таке рішення було прийнято без погодження з ним. Він жодного разу не виселяв дітей з матір"ю з їх спільного будинку, і не заперечує про спільне проживання на даний час. Тому було прийнято рішення рекомендувати [PERSON] не перешкоджати дітям у користуванні житловим будинок, розташованим за адресою [ADDRESS] Вислухаши сторони, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, подані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 30 вересня 2006 року по 19 лютого 2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 30 вересня 2006 року (а.с.12), рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року в цивільній справі №479/248/19 (а.с.20), постанови Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року в цивільній справі №479/248/19 (а.с. цивільної справи №479/248/19 - 120). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 27 лютого 2007 року (а.с.10); даними свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 27 лютого 2007 року (а.с.11). Із договору купівлі-продажу від 03 лютого 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 03 лютого 2011 року позивач [PERSON] купила житловий будинок, житловою площею 26,60 кв.м., загальною площею 41,90 кв.м., з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться [ADDRESS] (а.с.13-14). Державна реєстрація права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок була здійснена Первомайським МБТІ 22 лютого 2011 року, що підтверджується даними витягу про державну реєстрацію прав №29081440 від 22 лютого 2011 року (а.с.16). Згідно положень ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що в період їх шлюбу, старий житловий будинок знесено та на його місці, було побудовано новий житловий будинок, загальною площею 259 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. Даними будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] місце проживання сторін та їх неповнолітніх дітей зареєстроване у спірному житловому будинку з 23 квітня 2015 року (а.с.24-25). Розпорядженням Кривоозерського селищного голови від 17 лютого 2016 року №2р-ОД "Про перейменування вулиць смт Криве Озеро" [ADDRESS] "Радянська" перейменовано на "Урожайна". У відповідності до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ч.1 ст.60, 63 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Згідно положень ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Правовим аналізом вказаних вище доказів та норм матеріального права встановлено, що, станом на час судового розгляду справи, спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень ч.2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з положеннями ч.ч.4-5 ст.319\~ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Кожна сторона, відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, за змістом ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Упродовж всього судового розгляду справи позивач та його представник своїх вимог не змінювали, наполягали на їх задоволенні. Положеннями ч.3 ст.12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України і ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об`єкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Конвенція про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Поняття права власності визначено у положеннях ст.316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст.317 ЦК України. Положеннями ч.1 ст.319\~ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За приписами ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні позивач пояснила, що 23 березня 2018 року відповідач, будучи агресивно настроєним, побив її та вигнав з малолітніми дітьми на вулицю, здійснив заміну запорів та замків на вхідних дверях, погрожував їх життю та здоров`ю та з вказаного часу перешкоджає її з дітьми проживанню в належному її на праві власності домоволодінні. Відповідач в суді заперечував факт побиття позивачки 23 березня 2018 року, стверджував, що позивачка в березні 2018 року безпричинно, самостійно, самовільно взявши із собою їх малолітніх дітей, залишила місце проживання в спірному житловому будинку та з"їхала до свої батьків за адресою: [ADDRESS] . Також відповідач підтвердив, що дійсно установив додатковий замок на вхідні ворота до двору. Такі дії мотивував тим, що того, як позивач за власної волі покинула з дітьми їх спільний будинок, та через деякий час в супроводі незнайомих йому людей приїздила до будинку, тому він був змушений для збереження майна, яке знаходиться в приміщеннях будинку, встановити додатковий замок на ворота. Пояснив, що не заперечує проти проживання позивачки та їх малолітніх дітей у житловому будинку, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Жодного разу не вчтняв протиправних дій відносно позивачки та їх дітей. Таким чином факт встановлення відповідачем додаткового замка на вхідних воротах, ключі від якого зберігаються тільки в нього, ним не оспорювався, тому згідно положень ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно положень ст.ст.12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом протягом розгляду спору в судовому засіданні роз`яснювалось право подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Надаючи оцінку, наданим позивачкою доказам на підтвердження своїх тверджень, що 23 березня 2018 року відповідач, будучи агресивно настроєним, побив та вигнав її з малолітніми дітьми на вулицю, погрожував їх життю та здоров`ю та з вказаного часу перешкоджає її з дітьми проживанню в належному її на праві власності домоволодінні, а саме: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію 22 лютого 2019 року кримінального провадження №12019150250000065 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України, за заявою [PERSON] від 29 січня 2019 року про те, що [PERSON] незаконно виселив та здійснює інші дії, що порушують недоторканість житла [PERSON] , [PERSON] , 2007 року народження та [PERSON] , [INFO] року народження в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.88) суд акцентує увагу на тому, що із заявою про вчинення [PERSON] 23 березня 2018 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України позивачкою подане до правоохоронних органів 29 січня 2019 року (а.с.22), тобто напередодні звернення до суду із даною позовною заявою, яка зареєстрована в канцелярії суду 30 січня 2019 року (а.с.4). Що стосується наданого позивачкою акту судово-медичного дослідження (обстеження) №226, складеного завідуючим Первомайським міжрайонним відділенням Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи 02 травня 2018 року на підтвердження своїх тверджень щодо спричинення [PERSON] їй 28 квітня 2018 року тілесних ушкоджень, суд звертає увагу на наступне: вказане судово - медичне обстеження проведене на підставі направлення, виданого слідчим Кривоозерського ВП Врадіївського ВП ГУПН в Миколаївській області Шуміловським В.І. 01 травня 2018 року в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 травня 2018 року за №12018150250000135 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за заявою [PERSON] про те, що 28 квітня 2018 року близько 17.50 год. у смтКриве [ADDRESS] її чоловік [PERSON] спричинив їй тілесні ушкодження. За вимогами положень Кримінального процесуального кодексу експерт залучається за наявності підстав для проведення експертизи за дорученням слідчого судді, в тому числі для проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. Будь-яке порушення процедури отримання доказу є безумовною підставою визнання його недопустимим. Належним доказом наявності у діях особи складу будь - якого кримінального правопорушення, визнається тільки обвинувальних вирок. Протягом розгляду спору в суді позивачем не надано обвинувальних вироків відносно [PERSON] у кримінальних провадженнях №12018150250000135 за ч.1 ст.125 КК України, №12019150250000065 за ч.2 ст.162 КК України. Таким чином позивачем в суді не доведено належними та допустимими доказами факт вчинення з боку відповідача дій щодо незаконного виселення із спірного житлового приміщення та чинення перешкод їй та їх неповнолітнім дітям у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом фізичного насильства та погроз по відношенню до неї, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими, тому підстави для їх задоволення відсутні. Разом з тим, доведене в суді, перешкоджання з боку відповідача у доступі до належного сторонам на праві спільної сумісної власності житлового будинку, шляхом встановлення додаткового замка на вхідні ворота, виявляє утруднення в реалізації позивачкою та неповнолітніми дітьми [PERSON] \~та [PERSON] права на вільне використання майна та свідчить про недобросовісність дій одного з співвласників у зв`язку з завданням шкоди правам інших осіб. \~ \~ \~ \~На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають чатсковому задоволенню. Суд визнає законними та обґрунтованими позовні вимоги в частині зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] \~та малолітнім\~дітям [PERSON] ,\~ [PERSON] перешкод у користуванні житловим будинком,\~який належить\~на праві\~спільної сумісної\~власності [PERSON] \~та [PERSON] та передати [PERSON] комплект ключів від вхідних дверей житлового будинку, господарських будівель та надвірних споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Згідно з положеннями ч.1 ст.141\~ЦПК України суд покладає суму судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial