Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

АТ КБ «Приват Банк» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивує тим, що 30.08.2011 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до якого останняотримала кредит у розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування Позичальник належним чином не виконує і станом на 01.07.2019 року заборгованість по кредиту складає 13702.25 грн., з яких: 2855.01 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2760,32 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0.00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6108,24 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 - нараховано пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн., а також у відповідності до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,0 грн. - штраф (фіксована частина); 628,68 грн. - штраф (процентна складова). На підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість а кредитним договором № б/н від 30.08.2011 року у розмірі 13702.25 грн. та судові витрати в розмірі 1921.00 грн. судового збору. Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача адвокат Сільваші В.М. подав відзив на позов, суть якого зводиться до наступного. Вказує, що дійсно 30.08.2011 року його довірителька оформила в АТ КБ «ПриваБанк» зарплатну картку, до якої банком додатково надану кредитну карту № [NUMBER] , з терміном дії картки до 31.05.2015 року. З поданої позивачем заяви б/н від 30.08.2011 року не вбачається згода на встановлення кредитного ліміту у розмірі 5000 грн. Також зазначає, що банком не надано доказів зняття кредитних коштів з даної кредитної картки, так як такі не знімалися, а відповідно і нарахування надуманих відсотків та пені є протиправним та незаконним. Більше тогоЮ у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Зауважує, що умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися банком з періоду виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати вказані умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Одночасно заявив клопотання про пропуск строку позовної давності, так як термін дії картки закінчився 31.05.2015 року, а позов пред`явлено 29.07.2019 року, тобто минуло більше 4-ох років, в той час як загальний строк позовної давності складає 3 роки. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову. 24.04.2020 року та 02.09.2020 року представником позивача було подано відповідь на відзив та додаткові письмові докази, згідно з якими позивач просить не приймати до уваги твердження представника відповідача щодо необґрунтованості позову, так як такими не спростовані твердження позовної заяви та надав додаткові розрахунки заборгованості. Представник позивача у судове засідання не з`явився, при цьому в позовній заяві просить та відзиві на позов у випадку неявки представника позивача у судове засідання проводити розгляд даної справи без його участі за наявними у справі матеріалами, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] також не скористалася правом на участь у судовому засіданні та її представник подав заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позову з підстав та мотивів, викладених у відзиві. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2011 року між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено договір № б/н, згідно якого останняотримала кредит в розмірі 5000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідно до цієї статті, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За таких обставин підписання позивачем договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Позивач свої зобов`язання за договором виконав та надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. З наданого позивачем розрахунку слідує, позичальник [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, відсотків за його користування та комісії належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 01.07.2019 року її заборгованість по кредиту складає 13702.25 грн., з яких: 2855.01 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2760,32 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0.00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 6108,24 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850,00 - нараховано пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100 грн., а також у відповідності до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,0 грн. - штраф (фіксована частина); 628,68 грн. - штраф (процентна складова). Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось представником позивача у відзиві, строк дії картки, виданої банком [PERSON] закінчився у 31.05.2015 року. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу". Крім того, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, яка міститься в рішенні "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного процесуального кодексу України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року №6-2891цс16 зазначено, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1, ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України) початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що право позивача на повернення кредитних коштів було порушено у 2015 році, натомість, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 19 липня 2019 року, про що свідчить поштове відправлення, тобто після спливу трьох років загальної позовної давності. Відповідно до ч. 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 статті 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, і відповідач просить застосувати наслідки спливу такого строку, тому незважаючи на наявність порушень умов договору відповідачем, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд в процесі розгляду справи прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то судові витрати до стягнення з відповідача на користь позивача до задоволення також не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed