Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] звернення стягнення на предмет застави. Свої вимоги мотивував тим, що 27 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 50009077, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 367 882,52 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 45 045,00 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставковою, за цільовим призначенням для придбання автомобіля марки «VW», кузов № [NUMBER]. 30 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу № 50009077, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Volkswagen Touareg», кузов № [NUMBER], 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Через неналежне виконання умов договору станом на 03 листопада 2017 року відповідач свої зобов'язання не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 1 288 043,88 грн., яка складає із основної заборгованості за кредитом у розмірі 875 086,46 грн.; збитків у розмірі 277 747,66 грн.; штрафу у розмірі 82 193,89 грн., трьох відсотків річних у розмірі 42 205,45 грн., інфляційних втрат у розмірі 10 810,42 грн. У зв'язку з чим просить в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] станом на 03 листопада 2017 року в розмірі 1 288 043,88 грн., яка складає із основної заборгованості за кредитом у розмірі 875 086,46 грн.; збитків у розмірі 277 747,66 грн.; штрафу у розмірі 82 193,89 грн., трьох відсотків річних у розмірі 42 205,45 грн., інфляційних втрат у розмірі 10 810,42 грн. за кредитним договором № 50009077 від 30 травня 2013 року звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на предмет застави автомобіль марки «Volkswagen Touareg», кузов № [NUMBER], 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] заставною вартістю 565 973,10 грн., шляхом його реалізації на торгах, відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Під час підготовчого судового засідання представник позивача подав заяву про зміну предмету та підстав позову відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 50009077 від 27 травня 2013 року у розмірі 1 288 043,88 грн., що складається з тіла кредиту у розмірі 701 668,26 грн., відсотків у розмірі 132 369,72 грн., страхових виплат за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 261 163 грн. 66 коп., штрафу у розмірі 73 576,50 грн., пені у розмірі 8 617,39 грн., інфляційних втрат у розмірі 10 810,42 грн. та трьох процентів річних у розмірі 42 205,45 грн., а також витрати за сплати судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 11 вересня 2018 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 20 лютого 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 27 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 50009077, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 367 882,52 грн., що еквівалентно на дату укладення договору 45 045,00 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставковою, за цільовим призначенням для придбання автомобіля марки «VW», кузов № [NUMBER] (а.с.15-23, 24-26, 27). 30 травня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу № 50009077, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Volkswagen Touareg», кузов № [NUMBER], 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 28-31). Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 701 668,26 грн. Між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому предметом доказування є належне виконання умов кредитного договору. Представник позивача в обґрунтування вимог посилався на порушення відповідачем умов кредитного договору. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В постанові Верховного суду України у справі за № 6-145цс14 від 24 вересня 2015 року висловлена така правова позиція: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Однак, боржником не виконано зобов'язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту, внаслідок чого станом на 03 листопада 2017 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 701 668,26 грн. Будь-яких доказів на спростування наданого Позивачем розрахунку заборгованості Відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору. Тому за встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 701 668,26 грн. повністю. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період з 19 грудня 2015 року по 03 листопада 2017 року у розмірі 132 369,72 грн. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Згідно п. 2.4 кредитного договору нарахування процентів: щомісячно з 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається з 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно жо Графіку погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається не повернутою, відповідно до Графіку погашення кредиту. При цьому проценти не нараховуються за період з дати отримання кредиту і до першого календарного дня наступного місяця. Пункт 3.2. кредитного договору передбачає дострокове повернення на вимогу банку кредиту. Згідно пункту 3.3. цього договору позивальник розраховується з банком протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. Судом встановлено, що 05 жовтня 2015 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 500009077 від 27 травня 2013 року у розмірі 656 681,32 грн.(а.с. 38, 39, 40, 41). Згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Тобто, визначений термін повернення кредиту частинами до 2018 року, був правомірно змінений кредитором на повернення всією сумою в термін 30 днів з моменту отримання вимоги. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Отже, оскільки кредитний договір припинив свою дію, тому у позивача відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове припинення кредиту. За встановлених обставин позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період з 19 грудня 2015 року по 03 листопада 2017 року у розмірі 132 369,72 грн. задоволенню не підлягають. Позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 16584,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про укладення 21 червня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тріпл Сі» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше-Мобіліті» договору про надання юридично-консультаційних послуг. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду договір про надання юридично-консультаційних послуг від 21 червня 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тріпл Сі» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше-Мобіліті» (а.с. 116-121), рахунки-фактур, платіжні доручення та акти приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 122-133). Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як вбачається з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо іншого не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 903 ЦК, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, строки та порядку, встановлені договором. За змістом п. 6.3 кредитного договору, у разі неналежного виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, вживати необхідних, на розсуд Компанії, заходів для забезпечення прав компанії, в тому числі, алое не виключно, направляти повідомлення, іншим чином контактувати з Позичальником. Витрати компанії на такі дії підлягають відшкодуванню Позичальником в повному обсязі. Згідно п. 8.5 кредитного договору збитки заподіяні у зв'язку з неналежним виконанням Кредитного договору, повинна бути відшкодовані винною Стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції. Однак представником позивача не надано належних та допустимих доказів щодо того, які саме послуги надано та який результат отримано, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тому за встановлених обставин позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних збитків задоволенню не підлягають. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача страхових виплат за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 261 747,66 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладення договору добровільного страхування наземного транспорту № РМ137102Га/13скв від 29 травня 2013 року. На підтвердження заявлених вимог представник позивача надав суду копію договору добровільного страхування наземного транспорту № РМ137102Га/13скв від 29 травня 2013 року, укладеного між Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та [PERSON] (а.с.211-220), рахунки фактури та платіжні доручення про сплату страхових внесків на загальну суму 261 163,66 грн. за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року (а.с. 32-33, 43-115, 221-226). Згідно п. 5.5 кредитного договору позичальник зобов'язується забезпечити страхування майна, яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, протягом усього строку дії кредитного договору в страховій компанії, яка авторизована компанією. Згідно п. 5.6 кредитного договору якщо позичальник в порушення вимог п. 5.5 цього кредитного договору не укладе договір страхування або якщо укладений договір страхування не буде чинним з будь-яких причин Компанія на власний вибір укладе такий договір страхування від власного імені або від імені Позичальника та здійснить сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії відповідно до умов, передбачених цими Загальними умовами кредитування. Позичальник надає згоду і доручає Компанії укласти від імені і за рахунок Позичальника договір страхування та здійснити від імені і за рахунок позичальника сплату страхових платежів, передбачених таким договором (договорами) страхування, на користь страхової компанії. Позичальник компенсує компанії витрати, понесені останньою у зв'язку із виконанням даного доручення/укладанням договору страхування від власного імені та сплатою страхових платежів,в порядку, передбаченому п.п. 1.7.1-1.7.6 цього кредитного договору або в порядку, передбаченому п. 1.7.9 цього кредитного договору (у випадку неотримання позичальником додаткового кредиту від компанії» На вимогу компанії позичальник зобов'язується надати належним чином оформлену довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених умовами цього пункту. Судом встановлено, що позивачем на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року сплачено страхові внески на виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту № РМ137102Га/13скв від 29 травня 2013 року, укладеного між Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та [PERSON], у загальному розмірі 261 747,66 грн. Тому з урахуванням викладеного суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача страхових виплат за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 261 747,66 грн. Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 73 576,50 грн. та пені за невиконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 8 617,39 грн. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п. 8.1 кредитного договору у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту відповідно до Графіку погашення кредиту, Позичальник сплачує пеню у розмірі 10% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно. Сплата пені не звільняє Позичальника від сплати процентів за фактичний термін користування Кредитом та/або Додатковим кредитом. Згідно п. 8.2 кредитного договору у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або Додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3, за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення Кредиту та/або Додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту, передбаченої в статті 3.2.1, Позичальник сплачує Компанії штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми кредиту. Судом перевірено розрахунок штрафу за кредитним договором та встановлено, що розрахунок зроблено з урахуванням умов договору: штраф становить у розмірі 73 576,50 грн. Крім того, судом перевірено розрахунок пені за невиконання зобов'язань за кредитним договором та встановлено, що розрахунок зроблено з урахуванням умов договору: пеня за невиконання зобов'язань за кредитним договором становить у розмірі 8 617,39 грн. За встановлених обставин суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 73 576,50 грн. та пені за невиконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 8 617,39 грн. повністю. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 10 810,42 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України по справі № 6-771цс15 від 27 січня 2016 року. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Судом встановлено, що згідно розрахунку позивачем інфляційні втрати нараховані на суми щомісячної заборгованості за період з 16 вересня та 16 жовтня 2015 року, оскільки, відповідно умов кредитування позивач щомісячно виставляв рахунки у гривні з обчисленням щомісячного платежу у еквіваленті до іноземної валюти - долару США на момент виставлення рахунку. Суми щомісячної заборгованості, обчислені у гривні, не були своєчасно сплачені та знецінились внаслідок інфляційних процесів, у зв'язку з чим суд приходить висновку про наявність підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України та стягнення з [PERSON] інфляційних втрат, виходячи з такого розрахунку. З урахуванням встановленого індексу інфляції та суми простроченого грошового зобов'язання у розмірі 20868,47 грн. за період з 16 вересня 2015 року по 03 листопада 2017 року інфляційні втрати складають у сумі 5 321,46 грн. (20868,47 грн. х індекс інфляції 1,255 - 20868,47 грн.), з урахуванням встановленого індексу інфляції та суми простроченого грошового зобов'язання у розмірі 20180,01 грн. за період з 16 жовтня 2015 року по 03 листопада 2017 року інфляційні втрати складають у сумі 5 488,96 грн. (20180,01 грн. х індекс інфляції 1,255 - 20180,01 грн.). Отже загальний розмір інфляційних втрат становить у розмірі 10810,42 грн. (5 321,46 грн. +5 488,96 грн.). З урахуванням викладеного суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 10810,42 грн. повністю. Також позивач просить про стягнення трьох процентів річних у загальному розмірі 42 2015,45 грн. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором у розмірі 20 868,47 грн. за період з 15 вересня 2015 року по 03 листопада 2017 року та строку прострочки - (781 день) три проценти річних складають: 20 868,47 грн. х 3% х 781 дн. : 365:100 = 1 339,58 грн. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором у розмірі 20 180,01 грн. за період з 15 жовтня 2015 року по 03 листопада 2017 року та строку прострочки - (751 день) три проценти річних складають: 20 180,01 грн. х 3% х 751 дн. : 365:100 = 1 245,63 грн. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором у розмірі 701 668,26 грн. за період з 18 грудня 2015 року по 03 листопада 2017 року та строку прострочки - (687 днів) три проценти річних складають: 701 668,26 грн. х 3% х 687 дн. : 365:100 = 39 620,23 грн. Отже загальна сума трьох процентів річних становить у розмірі 42 205,45 грн. (1 339,58 грн. +1 245,63 грн. + 39 620,23 грн.). За встановлених обставин позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних у розмірі 22 42 205,45 грн. підлягають задоволенню повністю. Представник позивача просив про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Як убачається з матеріалів справи між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і партнери» було укладено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, до якого було укладено додаткову угоду № 8 від 09 січня 2013 року, за якою змінився виконавець зобов'язання - на ТОВ «Юридична фірма Вернер», а також додаткову угоду № 224 від 15 жовтня 2010 року (а.с. 134-139, 140-143, 144-148,). За вказаним договором ТОВ «Порше Мобіліті» замовило у ТОВ «Юридична фірма Вернер» надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях. Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів оплати вартості витрат на правову допомогу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тому за встановлених обставин витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн. відшкодуванню не підлягають. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 19320 грн. 66 коп., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 1 098041,68 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 16422,56 грн. (1 098 041,68 грн. х 100% : 1 288 043,88 грн. = 85 % х 19320,66 грн.).

Outcome: partial