Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнень позовної заяви від 28 січня 2015 року, від 26 лютого 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання за нею права на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], якому відповідно до державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею серії ДН №0000313 від 12 листопада 1992 року Солонянською районною радою народних депутатів Дніпропетровської області було надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 23,9 га, розташовану на території Новопокровської селищної ради Солонянського району. Розпорядженням Солонянської районної державної адміністрації № 571 від 10 грудня 1992 року було прийнято рішення про реєстрацію СФГ "Покровське", головою якого був померлий [PERSON], а його членами - вона (позивач) та їх спільні діти: [PERSON], [PERSON], які разом з нею та донькою [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом на належне померлому [PERSON] на день його смерті спадкове майно. На протязі шести місяців після смерті чоловіка вона звернулася до Солонянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а їх діти - відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] - з заявами про відмову від прийняття спадщини на її користь. Відповідно до виданого Солонянською держаною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2008 року вона успадкувала належний померлому чоловікові житловий будинок по [ADDRESS]. В той же час, постановою державного нотаріуса від 21 березня 2008 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно СФГ "Покровське" у зв'язку з відсутністю майна, переданого до складеного капіталу фермерського господарства та права власності на земельну ділянку, передану для ведення СФГ "Покровське". Оскільки на теперішній час вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадкове довічне користування та володіння земельною ділянкою, а смерть її чоловіка не означає, що державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею став недійсним, тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. Прохала з посиланням на ст.102-1 Земельного кодексу України та ст.ст.1217,1218,1219,1268 ЦК України визнати за нею після смерті чоловіка в порядку спадкування за законом право на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства розміром 23.9 га. Позивач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином через своїх представників [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності від 04 грудня 2014 року та на підставі договору про надання юридичних послуг від 24 грудня 2014 року (а.с.37,58-59), в судове засідання 06 березня 2015 року повторно не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, як не надала і заяви про розгляд справи у її відсутність, у зав'язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи без її участі, оскільки в її інтересах участь у справі приймають її представники з усіма повноваженнями сторони у справі. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] заявлений позов підтримали з підстав, які викладені в позовній заяві, та пояснили, що оскільки через нотаріальну контору позивачка не може оформити свої спадкові права на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства "Покровське" розміром 23.9 га, головою якого був її чоловік [PERSON], який помер [INFO], то вирішити дане питання можливо лише в судовому порядку, оскільки позивачка як спадкоємець першої черги прийняла у відповідності до вимог закону спадщину після померлого чоловіка, а до спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Інші спадкоємці першої черги за законом - діти померлого спадкодавця [PERSON], [PERSON], [PERSON] від спадщини відмовились на користь своєї матері - позивачки [PERSON] Представник відповідача Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.129), в судове засідання 06 березня не з'явився. Згідно поданої до суду письмової зави (а.с.134) просили здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника та при прийнятті рішення врахувати надані до справи письмові пояснення, згідно яких (а.с.55-57) зазначили, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року передбачалось право громадян на довічне успадковуване володіння землею, а постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889 "Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок" (втратила чинність) затверджено форму державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. Введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом Української РСР надання такого права не передбачалось, однак, підпунктом 2 п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР № 562 від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" визначалось, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Відповідно до п.8 Постанови Верховної Ради Української РСР від 13 березня 1992 року №2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи і організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Згідно з п. 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 "Про земельну реформу" визначено, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею, а після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Дію даного пункту було продовжено до 01 січня 2008 року, а рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп цей пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення рішення. Таким чином, представник Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області вважає, що користувачі земельних ділянок, право яких посвідчене державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пред'явлений позов визнали в повному обсязі та не заперечували проти визнання за позивачкою [PERSON], яка є його матір'ю, в порядку спадкування за законом прав на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства розміром 23.9 га, яка належала їх померлому батькові [PERSON], який був за життя головою фермерського господарства "Покровське", а його дружина та діти - членами цього господарства. Після смерті батька в установлену законом порядку до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались, відмовившись від спадщини на користь матері - [PERSON] На даний час фермерське господарство використовує спірну земельну ділянку за призначенням і ніхто не оспорює право СФГ на спірну земельну ділянку, а головою фермерського господарства є [PERSON] Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином згідно розписки про отримання судової повістки (а.с.135), в судове засідання 06 березня 2015 року не з'явилася. Згідно письмової заяви (а.с.81) прохала розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи - відділу Держкомзему у Солонянському районі Головного управління Держкомзему у Дніпропетровській області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.132), в судове засідання 06 березня 2015 року не з'явився. Згідно листа прохали розглядати справу за відсутності їх представника (а.с.121). Представник третьої особи - Солонянська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.131), в судове засідання 06 березня 2015 року не з'явився, надавши до суду письмову заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи без участі державного нотаріуса (а.с.133). Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні докази, приходить до наступного. Положеннями ч.1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Судом встановлено, що [PERSON], який мешкав в смт.Новопокровка, видано 12 листопада 1992 року Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії ДН №0000313, за яким згідно рішення 9 сесії районної Ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області від 17 березня 1992 року № 9 вказаному землеволодільцю надається у довічне успадковане володіння 23.9 га землі в межах згідно з планом землеволодіння для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.6-9). Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею серії ДН №0000313 від 12 листопада 1992 року був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею №75 (а.с.6-9). Розпорядженням представника Президента України від 10 грудня 1992 року №571 (а.с.14) було зареєстровано фермерське господарство "Покровське", розташоване в с. Новопокровка Солонянського району, головою якого був [PERSON], а членами господарства - [PERSON], [PERSON], [PERSON], затверджено Статут СФГ "Покровське" (а.с.33-36), а 19 грудня 1999 року Солонянською райдержадміністрацією було видано Свідоцтво про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-юридичної особи - СФГ "Покровське" (а.с.15), яке включено як юридична особа до Єдиного реєстру підприємств та організацій України (а.с.16). Згідно протоколу №2 від 25 березня 2006 року головою фермерського господарства було обрано [PERSON] (а.с.23), про що було внесено відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.17,18). Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 06 квітня 2006 року, виданим Новопокровською селищною радою Солонянського району Дніпропетровської області згідно актового запису №12 (а.с.19). Спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого спадкодавця [PERSON] були позивач [PERSON] як дружина померлого спадкодавця (а.с.21) та його діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.26,28,31-32), але до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 21 березня 2008 року звернулась лише позивачка [PERSON], за заявою якої і було відкрито спадкову справу №197 в Солонянській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області (а.с.105-117), та видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2008 року на належний померлому житловий будинок та грошові кошти в банківській установі (а.с.11,13,105-117). Як вбачається з матеріалів спадкової справі інші можливі спадкоємці першої черги за законом - [PERSON], [PERSON], [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини не звертались, як не подали таких заяв і в послідуючому до дня розгляду справи судом (а.с.105-117). В той же час, постановою державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 21 березня 2008 року № 584 (а.с.10,115) позивачці [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на майно фермерського господарства, в тому числі на земельну ділянку для ведення фермерського господарства після померлого [PERSON] - голови СФГ "Покровське", у зв'язку з відсутністю майна, переданого до складеного капіталу фермерського господарства та у зв'язку з відсутністю права власності на земельну ділянку, передану для ведення фермерського господарства "Покровське". Згідно з Постановою Верховної Ради УРСР від 05 грудня 1990 року №511 "Про вирішення питань, пов'язаних з правом власності на землю" громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII громадянин, якому надана земля в довічне успадковуване володіння, має право володіти та користуватися земельною ділянкою, але немає права розпоряджатися нею, тобто така земельна ділянка не може бути власністю громадянина. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року №2009-ХІІ, яка була чинною на час надання земельної ділянки спадкодавцю, земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковане володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею. Як зазначалося в ст.2 цього Закону, селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Селянське (фермерське) господарство має назву, печатку і штамп. Статтею 17 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" також передбачався порядок успадкування права володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за якою у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право на володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців, дієздатному громадянину України, який досяг 18-річного віку і виявив бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається членові селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом з громадянином, що помер, господарство. Спори між спадкоємцями, а також між спадкоємцями та іншими громадянами з питань переважного права на дальше ведення селянського (фермерського) господарства вирішується судом. Пунктом 8 постанови Верховної ради України "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" від 13.03.1992 року №2200-ХІІ встановлено, що громадянам, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України від 13 березня 1992 року, а за вимогами ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Оскільки Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року передбачав право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства і не передбачав такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, то п.6 Перехідних положень громадянам надавалося право, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві до 01 січня 2005 року, та продовжено до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право користування земельними ділянками, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду. Прийняттям Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року №2009-ХІІ. Закон України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року, який є чинним на день розгляду справи судом, не містить такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, а також не передбачає успадкування права володіння земельною ділянкою. Зазначеним Законом закріплюється право на отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства у власність або в оренду із земель державної або комунальної власності. Землі фермерського господарства складаються із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності: земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (ст.12 Закону України "Про фермерське господарство"). Відповідно до ст. 126 ЗК України єдиним документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку і право користування нею, є державний акт. Згідно п. 11 ст. 118 ЗК України, п. 4 ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство", питання передачі земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства відноситься до компетенції органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування і вирішується в судовому порядку в разі відмови цього органу у передачі земельної ділянки або у разі залишення заяви без розгляду. Судом встановлено, що [PERSON] отримавши на підставі рішення 9 сесії районної Ради народних депутатів Солонянського району Дніпропетровської області від 17 березня 1992 року № 9 у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 23,9 га не переоформив за життя земельну ділянку, яка знаходилася в постійному користуванні фермерського господарства "Покровське", на право власності або право оренди, тобто не здійснив зміни титулу прав на спірну земельну ділянку. Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За правилами ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право користування земельною ділянкою виникає з дня одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та державної реєстрації. Доказів про те, що [PERSON], який на день своєї смерті [INFO] вже не був головою фермерського господарства (а.с.17-19,23), за життя відповідно до вимог зазначеного законодавства не переоформив державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею площею 23,9 га на державний акт на право власності або користування на земельну ділянку суду не надано. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Права спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.23 Закону України "Про фермерське господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Оскільки на момент відкриття спадщини Закон України "Про селянське (фермерське) господарство", який передбачав надання громадянам земельних ділянок за їх бажанням у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та відповідно до якого права володіння земельною ділянкою підлягали спадкуванню, втратив чинність, а Закон України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року та чинний Земельний кодекс України прийнятий 25 жовтня 2001 року не передбачають набуття такого права громадян на землю як довічне успадковане володіння та не передбачають порядку успадкування такого володіння, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права на довічне спадкове володіння та користування земельною ділянкою площею 23,9 га та наданою спадкодавцеві [PERSON] у 1992 році в довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства задоволенню не підлягають. Доводи представників позивача про те, що смерть спадкодавця не є підставою для припинення його права користування земельною ділянкою не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вимоги заявлені щодо визнання права на володіння та користування земельною ділянкою саме для ведення селянського (фермерського) господарства в порядку спадкування після смерті [PERSON] як голови селянського (фермерського) господарства "Покровське", яке є юридичною особою, при цьому судом також враховується та обставина, що ні позивачка [PERSON], ні відповідач [PERSON] як члени фермерського господарства, ні відповідач [PERSON] як голова фермерського господарства "Покровське" не надали суду будь-яких доказів порушення їх прав на використання спірної земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства площею 23.9 га, тому судом не може бути прийнято визнання в судовому засіданні позову відповідачами - [PERSON], [PERSON], [PERSON] З огляду на вищезазначене, приходить до висновку, що позивач довів при розгляді справи судом визначених законом підстав для успадкування вищевказаної земельної ділянки, якою користувався спадкодавець [PERSON] як голова СФК "Покровське, якому ця ділянка і була виділена в користування, оскільки на життя він не оформив право власності на цю земельну ділянку, на які також відсутні і будь-який цілісний майновий комплекс фермерського господарства або його частини, а відповідно вона не може бути включена до маси спадкового майна, яке успадковують спадкоємці померлого спадкодавця [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed