Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

У січі 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" про визнання пункту договору недійсним, в якій просила суд визнати недійсним підпункт 8.2.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна". В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що між нею та відповідачем було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008392 від 29.08.2013 року, відповідно до якого вона отримала в лізинг на умовах, визначених договором, від відповідача автомобіль VW Polo Sedan 1.6 1 benzin 2013 року виробництва шасі № XW8ZZZ61ZDG060830 двигун CFN418103. Договором визначено, що Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу є невід'ємною частиною договору. Підпунктом 8.2.2. Загальних умов передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються такі штрафні санкції: штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (пункт 8.3.1 цього договору): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо Порше Лізинг Україна вирішить надіслати таку третю вимогу). Як вбачається зі змісту наведеного підпункту Загальних умов, він передбачає відповідальність за порушення зобов'язання. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, за своєю правовою природою підпункт 8.2.2 Загальних умов протирічить статті 611 ЦК України, оскільки є видом юридичною відповідальності, яка не передбачена законом. Оскільки оспорюваний підпункт договору суперечить вимогам законодавства, то він має бути визнаний недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити їх в повному обсязі на доводах та підставах, зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до змісту яких просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову, так як згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання відповідно до ст. 549 ЦК України. Саме у зв'язку з порушенням термінів сплати чергових платежів до позивача застосовувалися штрафні санкції, передбачені умовами п. 8.2.2 договору. Таким чином, застосування штрафних санкцій, відповідно до умов п. 8.2.2 договору, прямо передбачено чинним законодавством, тому позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні докази по справі, встановив наступне. Статтею 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним\~\~і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» уклало з [PERSON] договір про фінансовий лізинг №00008392 від 29.08.2013 року, відповідно до якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобов'язався передати у розпорядження [PERSON] об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 1 benzin, 2013 року виробництва, шасі № XW8ZZZ61ZDG060830, двигун CFN418103, а [PERSON] зобов'язалася прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до Договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину Договору, на загальну суму, що становить 18 086,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить 2 712,90 доларів США. Як передбачено вимогами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У положеннях ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України йдеться про те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з вимог статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо) (п. 8). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до положення ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж. поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Положення ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» регулюють порядок переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача та порядок розрахунків у разі переходу права власності до лізигоодержувача. Так, ч. 2 даної норми встановлює, що якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Згідно договору про фінансовий лізинг №00008392 від 29.08.2013 року своїм підписом на цьому документі лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомився та зрозумів усі умови цього договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також погоджується, що всі вищезазначені документи є невід'ємними частинами цього договору про фінансовий лізинг. Відповідно до п. 6.5. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття виплат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізинговий платіж у будь-якому випадку не підлягає поверненню лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених Контрактом. Відповідно до п. 8.1. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу лізингоодержувач зобов'язаний негайно повідомити Порше Лізинг Україна про будь-яку передбачувану затримку оплати платежів або прострочення, що вже відбулося. Вищезгадане повідомлення як таке не вважається підставою для подовження строку здійснення платежу. Пунктом 8.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу передбачені штрафні санкції, зокрема: підпункт 8.2.1. - пеня у розмірі 10 % річних від суми невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу; підпункт 8.2.2. - штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані Порше Лізинг Україна (пункт 8.3.1. цього Контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо Порше Лізинг Україна вирішить надіслати таку вимогу); підпункт 8.2.3. - компенсація будь-яких витрат, понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до Контракту. Порше Лізинг Україна надає лізингоодержувачу відповідну документацію, що підтверджує понесені витрати; проте ненадання такої документації не звільняє лізингоодержувача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації. Вищезазначені санкції підлягають виплаті лізингоодержувачем упродовж 10 (десяти) робочих днів після надіслання відповідної вимоги Порше Лізинг Україна. Відповідно до п. 8.3. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу якщо лізингоодержувач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 робочих днів, Порше Лізинг Україна має право: підпункт 8.3.1. - надіслати лізингоодержувачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо лізингоодержувач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту першої вимоги, Порше Лізинг Україна надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 робочих днів. У випадку якщо лізингоодержувач не здійснить оплату у вказаний термін Порше Лізинг Україна має право направити лізингоодержувачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від Контракту в односторонньому порядку, за пунктом 12.6.1. Контракту Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої вимоги щодо сплати означає, що лізингоодержувач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим Контрактом. Відповідно до п. 8.3.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу якщо лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) Лізингового платежу, при цьому якщо прострочення Лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України «Про фінансовий лізинг»), Порше Лізинг Україна має право розірвати Контракт/відмовитися від Контракту і витребувати Об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса. Як вбачається з матеріалів справи, договір про фінансовий лізинг №00008392 від 29.08.2013 року був укладений між позивачем та відповідачем, з усіма умовами, які викладені в договорі, сторони погодилися і підписали їх без будь-яких застережень чи розбіжностей та підтвердили, що вони є істотними і підлягають виконанню в порядку передбаченому договором. Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання недійсним підпункту 8.2.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", оскільки суду не доведено встановлених чинним цивільним законодавством підстав для визнання зазначеного підпункту недійсним.

Outcome: dismissed