Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Новобузького виправного центру управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№103)» (надалі ДП «СП Новобузького ВЦ № 103»), в обґрунтування якого зазначив, що в період з 12.06.2008 року по 31.05.2013 року він працював у Новобузькому виправному центрі управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області (№103) (надалі Новобузькому ВЦ № 103) на посаді юрисконсульта. Згодом, наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області від 27.02.2012 року № 6 о/с, його було призначено тимчасово виконувати обовязки заступника начальника установи з виробництва директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» (до укомплектування посади). Дана посада була укомплектована лише 21.03.2013 року за наказом голови Державної пенітенціарної служби України від 21.03.2013 року № 18/ОС-13. Посилаючись на положення ст. 5 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про оплату праці», які регламентують, що за виконання додаткової роботи за іншою посадою (за суміщення посад) повинна проводитися доплата (додаткова заробітна плата) в розмірі, що встановлюється на умовах передбачених у колективному договорі, позивач, наголосив, що доплата до посадового окладу працівника за суміщення посади начальника установи з виробництва директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» дійсно була передбачена відповідними умовами Колективного договору вказаного підприємства на 2011-2012 роки, у розмірі до 50 % посадового окладу, однак відповідачем за період з березня 2012 року по березень 2013 року така доплата не була нарахована та виплачена йому. Враховуючи те, що він отримував заробітну плату за виконання основної роботи у розмірі 1500 грн. на місяць, позивач вважає, що заборгованість відповідача по виплаті йому заробітної плати за суміщення посад за вищевказаний період складає 9750 грн., які він і просив стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судової повістки. В матеріалах справи міститься заява позивача, датована 25.01.2016 року, про можливість розгляду справи за його відсутності, в якій він також зазначає про підтримання свого позову та проханням задовольнити його у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання на розгляд справи також не прибув повторно, направив на адресу суду факсимільне повідомлення про необхідність відкладення розгляду справи через прийняття ним участі цього дня у розгляді іншої справи в Баштанському районному суді Миколаївської області, при цьому жодних доказів виклику у відповідний суд останній не надав. З огляду на те, що представник позивача повторно звертається із заявою про відкладення розгляду справи, однак жодного разу на підтвердження не надав доказів його участі в ішому судовому засідананні, з огляду на те, що справа знаходиться вже тривалий час на розгляді, з метою припинення подальшого затягування справи, суд ухвалив справу розглядати без представника відповідача, на підтсаві наявних в справі матеріалів. До того ж суд звертає увагу на те, що заяви про відкладення справи до суду направляв представник відповідача [PERSON], при цьому не надавши підтвердження своїх повноважень, а заперечення на позовну заяву були подані представником відповідача [PERSON] В попереднє судове засідання представник відповідача направила на адресу суду письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначила, що тимчасове виконання обовязків директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» були покладені на іншого працівника раніше аніж 21.03.2013 року, зокрема за наказом начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 01.10.2012 року № 57/ОС на цю посаду тимчасово було призначено [PERSON] Позивач же взагалі жодного дня не виконував будь-які функції директора підприємства про що свідчать платіжні відомості про виплату заробітної плати, за якими [PERSON] значився ніким іншим як юрисконсультом. Крім цього, жодних відомостей про тимчасове виконання позивачем обовязків директора підприємства також не було внесено йому у трудову книжку. Припустила, що позивач працюючи юрисконсультом підприємства ніяких претензій щодо не виплати йому заробітної плати за тимчасове суміщення ним посади директора підприємства, не вимагав, що свідчить про те, що останній таких обовязків насправді не виконував. Посилаючись на вказані обставини, просила у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовити повністю. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.197 КПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Дослідивши доводи позову [PERSON] та письмових заперечень представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходе наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.08.2014 року, що апеляційною та касаційною інстанціями залишене без змін і наразі набрало законної сили, встановлено, що на підставі наказу начальника Новобузького ВЦ №103 від 12.06.2008 року № 80 [PERSON] було прийнято на роботу до вказаної установи на посаду юрисконсульта. Згодом, [PERSON], згідно наказу начальника Новобузького ВЦ №103 від 16.05.2013 року за № 37 о\\с, звільнено з посади юрисконсульта з 01.06.2013 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у звязку з переведенням, за його згодою, на роботу до ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» на посаду юрисконсульта юридичної групи вказаного підприємства, про що також свідчить наказ директора відповідного підприємства від 17.05.2013 року за № 113. Зазначені відомості містяться і у довідці Новобузького ВЦ №103 від 01.12.2014 року № 103/5-255 (а.с. 4). При судовому розгляді справи, що розглядається, було встановлено, що на [PERSON], який працював ще на посаді юрисконсульта Новобузького ВЦ №103, за наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області від 27.02.2012 року № 6 о/с, покладено (призначено) тимчасово виконувати обовязки заступника начальника установи з виробництва директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» (до укомплектування посади) (а.с. 5). Статтею 15 Закону України «Про оплату праці»\~визначено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно положень ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Згідно Колективного договору на 2011-2012 роки ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» (додаток 2) за суміщення професій, посад, працівникам підприємства встановлюється доплата у розмірі 50 відсотків свого посадового окладу, а за виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника встановлено доплату у розмірі 30 відсотків тарифної ставки (окладу) відсутнього працівника з урахуванням обсягів додатково виконуючих робіт (а.с. 7-10). Даних щодо звільнення позивача від виконання основних обовязків юрисконсульта юридичної групи Новобузького ВЦ №103 матеріали справи не містять, а тому оскільки мало місце виконання позивачем, тимчасово, до укомплектування посади, роботи на іншому підприємстві - ДП «СП Новобузького ВЦ № 103», суд приходе висновку, що [PERSON] працював на цьому підприємстві саме за суміщенням посад. Оцінюючи доводи представника відповідача з приводу того, що позивач не виконував будь-які посадові обовязки директора ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» та подані ним в підтвердження цих обставин платіжні відомості про виплату заробітної плати працівникам підприємства за період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року, де останній значиться за підприємством не як директор, а юрисконсульт, суд приходе до наступного. В судове засідання представником відповідача, не було надано жодних первинних документів, на підставі яких, позивача було прийнято на роботу в період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року до ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» саме на посаду юрисконсульта. Більш того, рішенням Новобузького районного суду від 15.08.2014 року достеменно встановлено, що [PERSON] працював юрисконсультом ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» лише з 01.06.2013 року і по 06.05.2014 рік, що також підтверджується наданою Новобузького ВЦ №103 довідкою (а.с. 4). Надані відповідачем розрахунково-платіжні відомості про виплату заробітної плати працівникам ДП «СП Новобузького ВЦ № 103» за період з лютого 2012 року по жовтень 2013 року, лише додатково підтверджують виконання [PERSON] роботи на цьому підприємстві за суміщенням посад поряд з основною роботою юрисконсульта Новобузького ВЦ № 103. Зазначення у цих бухгалтерсько-облікових документах даних, що позивач працював на вказаному сільськогосподарському підприємстві саме на посаді юрисконсульта, а не його директора, не спростовує висновків суду що [PERSON] працював на вказаному підприємстві за суміщенням посад. Структуру заробітної плати згідно з\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~складає основна, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Доплата за суміжність посад відноситься до премій, пов'язаних з виконанням виробничих завдань і функцій, що входить до додаткової заробітної плати відповідно до додатку № 2 Колективного договору. Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України №43 від 28 червня 1993 року (далі Положення №43 від 28 червня 1993 року), сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Відповідно до ст. 102-1 КЗпП України, ст. 19 Закону України "Про оплату праці" та п.5 Положення № 43 від 28 червня 1993 року працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій", робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Пункт 2 цієї постанови КМУ передбачає, що тривалість роботи за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу. Оплата праці сумісників проводиться за фактично виконану роботу. Відповідно до п. 12 Положення № 43 від 28 червня 1993 року відповідальність за порушення порядку прийняття на роботу за сумісництвом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 245 від 03 квітня 1993 року покладається на власника або уповноважений ним орган державного підприємства, установи, організації, що приймає працівника на роботу за сумісництвом. Наказом Державного комітету статисти України №489 від 05 грудня 2008 року «Про затвердження типових форм облікової документації зі статистики праці з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків» затверджено типові форми первинної облікової документації, а саме "Табель обліку використання робочого часу" (п. 1.5 Наказу - форма П-5), як форму обліку фактично відпрацьованого часу, що являє собою основний доказ та підтвердження нарахування і виплати заробітної плати. За змістом ст.ст. 10, 11 КЗпП України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, позивачем [PERSON] суду не надано доказів того, що роботу за сумісництвом посад, він виконував саме у вільний від основної роботи час, обєм такої фактично виконаної роботи, що може бути підтверджено Табелем обліку використання робочого часу, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог. У відповідності до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: dismissed