Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачки. Позивачка [PERSON] , звернулась в суд із позовною заявою про поділ майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя до відповідача [PERSON] . Просить поділити майно подружжя, яке належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частки житлового будинку літери «А», 1994 року побудови, загальною площею 123,00 кв.м., житловою площею 70,80 кв.м., літньої кухні літери «Б», сараю літери «В», сараю літери «Г», сараю літери «Д», гаража літери «Е», убиральні літери «Ж», підвалу літери «Пд» по [ADDRESS] , вартістю 379213,00 грн. та на 1/2 частку транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . номерний знак [NUMBER] , в сумі 176 835,00 грн., визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частки житлового будинку літери «А», 1994 року побудови, загальною площею 123,00 кв.м., житловою площею 70,80 кв.м., літньої кухні літери «Б», сараю літери «В», сараю літери «Г», сараю літери «Д», гаража літери «Е», убиральні літери «Ж», підвалу літери «Пд» по [ADDRESS] , вартістю 379213,00 грн. та на 1/2 частку транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . номерний знак [NUMBER] , в сумі 176 835,00 грн. Право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] припинити. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. З 1993 року по 2019 рік перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є повнолітніми. Подружні стосунки між ними були припинені з червня 2018 року, і саме з цього часу вони проживали окремо, не вели спільного господарства, відсутній спільний бюджет. Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.06.2019 року шлюб розірвано. За час шлюбу за спільні кошти та внаслідок спільної діяльності було побудовано та придбано наступне майно: житловий будинок літери «А», 1994 року побудови, загальною площею 123,00 кв.м., житловою площею 70,80 кв.м., літня кухня літери «Б», сарай літери «В», сарай літери «Г», сарай літери «Д», гараж літери «Е», убиральня літери «Ж», підвал літери «Пд» по [ADDRESS] ; транспортний засіб марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 19 липня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7341/2018/1030763, згідно якого [PERSON] без її відома та з метою приховання спільного майна подружжя продав автомобіль своєму батькові [PERSON] за ціною 260000,00 грн. 18 березня 2020 року Вижницьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення у цивільній справі №713/2106/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача - [PERSON] , про визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним. За результатами розгляду даної справи позов задоволено, визнано недійсним договір №7341/2018/1030763 від 19.07.2018 року щодо відчуження спірного транспортного засобу, яке учасниками справи не оскаржувалося в апеляційному порядку. У зв`язку із визнанням недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно висновку експерта №55-07-20, складеного 14 липня 2020 року судовим експертом Павлишиним Я.Д. ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen, модель Transporter, 2009, [NUMBER] становить 353668,31 грн. Заяви (клопотання) учасників справи. В підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи від представника позивача Дороган І.Г. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачки [PERSON] , позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Додатково зазначила, що в п`ятиденний термін буде подано заяву про стягнення судових витрат із додаванням доказів їх сплати. В підготовче засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його представника, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення. Процесуальні дії у справі. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, врахувавши визнання позову відповідачем, прийшов до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 16 жовтня 1993 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.06.2019 року - розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] повторно виданого 22.05.2019 року та копією рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 27.06.2019 року. Від шлюбу у сторін є повнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] повторно виданого 10.11.2008 року та Серія [NUMBER] повторно виданого 10.11.2008 року. На підтвердження позовних вимог позивачкою та її представником надано наступні докази: Копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.06.2007 року та копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.06.2007 року згідно яких [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . Копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] , виданого 01.12.2015 року з даних якого вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,3 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер:7320584000:04:006:0520. Копія технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що розташований в [ADDRESS] з даних якого вбачається, що житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , 1994 року побудови, вартістю 194525,00 гривень, загальною площею 123,00 кв.м., житловою площею 70,80 кв.м., складається з житлового будинку літ.А, літньої кухні літ.Б, сарай літ.В, сарай літ.Г, сарай літ.Д, гараж літ.Е, убиральня літ.Ж., підвал літ.Пд. З висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] від 18.06.2019 року вбачається, що ринкова вартість без урахування ПДВ житлового будинку літ.А з належними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] становить 758426,00 гривень. З договору купівлі-продажу 7341/2018/1030763 транспортного засобу від 19.07.2018 року вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Транспортний засіб марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] . Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.03.2020 року визнано недійсним укладений 19.07.2018 року договір №7341/2018/1030763 купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку експерта №55-07-20 від 14.07.2020 року вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки Volkswagen, модель Transporter, номерний знак [NUMBER] , з врахуванням вихідних даних замовника, станом на момент виконання експертизи, складає 353669,31 гривень. При зверненні з даним позовом до суду позивачка [PERSON] посилається на загальні вимоги щодо інституту спільної сумісної власності подружжя. За положеннями ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до цивільного кодексу. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні справи судом застосовано наступні норми права. Відповідно до роз`яснень у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-2333цс15 від 25.11.2015 року. Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позивачкою [PERSON] надано належні докази, які підтверджують той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] побудований за спільні кошти, транспортний засіб марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] придбаний за спільні кошти, у період спільного проживання як подружжя, а тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.. Враховуючи викладене, на думку суду, позовні вимоги позивачки [PERSON] підлягають до задоволення, за позивачкою [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/2 ідеальну частку у житловому будинку, з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] та на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; за відповідачем [PERSON] визнати право власності на 1/2 ідеальну частку у житловому будинку, з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS] та на 1/2 ідеальну частку транспортного засобу марки Volkswagen, модель Transporter, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Право спільної сумісної власності припинити. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 5092,60 гривень. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті (у підготовчому засіданні) подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків сплаченого збору, сплаченого нею при поданні позову, тобто у розмірі 2546,30 грн. З урахуванням повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачкою судового збору в сумі 2546,30 грн. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.1, 27, 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.182, 328, 392, 368 ЦК України,

Outcome: approved