Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

04.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 03 червня 2017 року за №2192 між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (далі - ТОВ "Євролізинг Холдінг") укладено договір фінансового лізингу на придбання автотранспортного засобу LADA (модель LARGUS, комплектація CROSS), внесено передплату (аванс) за транспортний засіб у розмірі 36000грн. від повної ціни в розмірі 125000грн., під час укладення якого позивача введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому він вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, що призвело до того, що в договорі відсутні додаткові погодження щодо предмету лізингу. Крім того, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII "Про захист прав споживачів", оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 03.06.2017 року за №2192 та стягнути з ТОВ "Євролізинг Холдінг" на свою користь сплачені 36 тис. грн., а також суму моральної шкоди 10 тис. грн. В судове засідання позивач не з'явився, але надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі на позовних вимогах наполягав. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)Відповідач не подав відзив; 4)Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вивчивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом України (далі за текстом - ЦК України), Законом України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом - ЗУ «Про захист прав споживачів»). Пункти 4 ч.5 ст.11; ч.ч.1-2, п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Враховуючи положення п.п.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» №5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Частиною 1 ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом встановлено, що 03 червня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Холдінг» укладено договір № 2192 фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався набути у власність та передати в користування позивачеві транспортний засіб марки LADA (модель LARGUS, комплектація CROSS). (а.с.5-12). Згідно з пунктом 8.2, 9.1, 9.2 Договору та додатком 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 359900 тис. грн.; авансовий платіж 23% від вартості; щомісячний платіж 8297грн. 00коп.; комісія за передачу предмету лізингу 3% від вартості; комісія за організацію договору 10% від вартості. (а.с.8-9). На виконання умов договору позивач 03.06.2017 року здійснив авансовий платіж на рахунок ТОВ «Євролізинг Холдінг» у сумі 36000грн., що підтверджується квитанцією (а.с.13). Відповідач здійснює господарську діяльність з фінансового лізингу відповідно до норм чинного законодавства, що підтверджується довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про взяття на облік юридичної особи. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон №723/97-ВР), за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Стаття 18 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон №1023-XII) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договором фінансового лізингу №2192 від 03.06.2017 року лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу транспортний засіб марки LADA (модель LARGUS, комплектація CROSS)), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 4.1, 5.1 договору). Згідно з пунктом 3.1.1 ст.3, п.4.1 ст.4 договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу для передачі його у користування лізингоодержувачу виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - комісії за організацію договору; - авансового платежу; - комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, з урахуванням умов викладених у п.1.7 ст.1 даного договору.. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить суму, вказану в в Договорі (пункт 8.2 ст.8). Вказана у даному Договорі вартість предмета лізингу може бути змінена у разі зміни вартості предмета лізингу на момент його купівлі (пункт 8.3 ст.8). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у п.8.5 ст.8 до договору фінансового лізингу. Згідно до договору вартість предмета лізингу становить 359900,00грн.; платіж за авансовий платіж 23%, тобто 82777,00грн. 03 червня 2017 року [PERSON] здійснив оплату за договором у сумі 36000 грн. з призначенням платежу «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №2192 від 03.06.2017р.». 09.06.2017 року позивач звернувся до ТОВ «Євролізинг Холдінг» із заявою про розірвання договору відповідно до пункту 12.1 ст.12 укладеного між сторонами, у зв'язку із чим просила повернути сплачені товариству кошти за адміністрування договору в розмірі 36 тис. грн. У листі від 14.07.2017 року ТОВ «Євролізинг Холдінг» визнало факт розірвання договору фінансового лізингу, однак відмовилось повертати [PERSON] сплачений ним платіж за адміністрування в розмірі 36 тис. грн., посилаючись на пункт 9.6 цього договору, згідно з яким внесений платіж позивачем було зараховано як комісія за організацію договору. Відповідно до ст.12 п.12.1 даний платіж не повертається. Згідно з оспорюваним пунктом 9.1 статті 9 договору фінансового лізингу комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоотримувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. При цьому відповідно до пункту 12.1 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Обґрунтовуючи вимоги щодо порушення пункту 12.1 статті 12 договору принципів добросовісності і справедливості, [PERSON], зокрема, посилалась на те, що відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі; платіж за адміністрування не відноситься до витрат лізингодавця, що пов'язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів. Статтею 16 Закону №723/97-ВР передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10% вартості предмета лізингу) за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону №723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії (пункти 12.1 договору). Відповідно до частини другої статті 6 Закону №723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля. Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу (пункт 10.12). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону №1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону №1023-XII, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). З урахуванням наведеного суд вважає, доведеними доводи позивач викладені в позові та за можливе стягнення з відповідача суми комісії за організацію договору фінансового лізингу в розмірі 36000,00грн. Згідно ст.ст.22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди "під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням зазначеного, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди, яку йому повинен відшкодувати відповідач. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» позивачеві шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв'язок між винною поведінкою відповідача та настанням у позивача негативних наслідків, а звідси й завдання йому моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням встановлених судом обставин характеру спричиненої шкоди, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь з ТОВ «Єврокар Україна» - 10000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживає. Суд виходить із того, що вина відповідача у спричинені моральної шкоди доведена. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 1762грн. 00коп.

Outcome: approved