Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Представника прокуратури 07.10.2020р. звернувся до суду з позовом, за яким просив суд:\~ 1.Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстрова Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Привалової Євгенії Євгенівни (індексний номер № 24107130 від 02.09.2015 року) на підставі якого за [PERSON] зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна машиномісце № [NUMBER] площею 14 кв. м., розташоване за адресою : [ADDRESS] . 2. Визнати незаконним свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 04.09.2015 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області [PERSON] на об`єкт нерухомого майна машиномісце № [NUMBER] площею 14 кв.м., розташоване за адресою : [ADDRESS] . 3. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №11042520 про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна розташованого за адресою : [ADDRESS] ; 4. визнати недійсним договір купівлі-продажу №343 від 13.04.2016 року машиномісця №144, пл. 14 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 5. скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] ; 6. визнати недійсним договір поділу майна подружжя №1690 від 21.10.2019 року в частині визнання права власності [PERSON] на машиномісце №144, пл. 14 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 7. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою [ADDRESS] ; 8. визнати недійсним договір купівлі-продажу №2437 від 24.12.2019 року машиномісця №144, пл.14 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 9. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташоване за адресою [ADDRESS] ; 10. Зобов`язати [PERSON] звільнити земельну ділянку, пл.14, кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS] (машиномісце 144); 11. Встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для припинення права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно; 12. стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір та інші судові витрати, які будуть понесені при розгляді справи за даним позовом. Прокурор обґрунтовує свої вимоги тим, що 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ "Берег-Трейд" було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ "Берег-Трейд" прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею - 3,8121 га., яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] , для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою - [ADDRESS] . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3 746,08 кв. м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також - 10% від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту. У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] прийнято в експлуатацію. 16 липня 2015 року Орендарем розірвано договір оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року та зазначена земельна ділянка, площею - 3,8121 га., передана Орендодавцю. Власником земельної ділянки є Одеська міська рада, яка у оренду чи постійне користування спірну земельну ділянку не передавала. Під час здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, встановлено,що відповідачем [PERSON] самовільно зайнято земельну ділянку по [ADDRESS] , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття. Крім того, встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24107130 від 02.09.2015 державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Привалової Є.Є. зареєстроване право власності на машино-місце № [NUMBER] , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку [ADDRESS] , яке однак, не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо. Отже, вважають, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Приваловою Є.Є. прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень № 24107130 від 02.09.2015 року, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Могильнікову В.Д. видано свідоцтво № 43299004 від 04.09.2015 року про право власності на спірний об`єкт із порушенням вимог чинного законодавства. Отже, оскільки на думку представника прокуратури, право власності за [PERSON] було зареєстроване незаконно, то останній не має права відчужувати спірний об`єкт на користь [PERSON] на підставі відповідного договору купівлі-продажу №343 від 13.04.2016 року. У подальшому, на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності подружжя. №1690 від 21.10.2019 року, засвідченого приватним нотаріусом Місік О.В., спірне машиномісце було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , який на підставі договору купівлі-продажу №2437 продав спірний об`єкт [PERSON] .. З посиланням на ст.203, 215, 228 ЦК України, вважають, що вказані правочини мають бути визнанні недійсним. При цьому, оскільки земельна ділянка, на які розташований спірний об`єкт, є власність Одеської міської ради, вважають, що наявні підстави для зобов`язання відповідача звільнити її. За викладеного, звернулись до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 26.10.2020 року провадження за позовом прокуратури було відкрито. Представником ГТУЮ в Одеській області 17.11.2020р. та 31.12.2020 року до суду було подано відзив на позов (а.с.92-107, т.1), в якому зокрема посилались на те, що Управління є неналежним відповідачем, оскільки не є юридичною особою та не має відповідного обсягу дієздатності, зазначив, що вони не є належними відповідачами, ці повноваження з 2016 року належать ОМР. Відповідачем [PERSON] 19.11.2020 року до суду було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (а.с.140-148,т.1), також представника відповідача 25.11.2020 року було подано відзив на позов (а.с.149-163, т.1). Згідно відзиву представник відповідача посилався на те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу майна №2437 від 24.12.2019 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства та підстав для визнання його недійсним немає. Також представником [PERSON] 25.11.2020 року було подано до суду зустрічний позов (а.с.165-184, т.1), пред`явлений до Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , за яким [PERSON] просив: 1.Стягнути із [PERSON] матеріальні збитки у розмірі 113\~076,00 грн.; 2.Стягнути із Одеської міської ради моральну шкоду у розмірі 30\~000 грн.; 3.Стягнути із [PERSON] та Одеської міської ради по 1/2 частини із кожного судові витрати та витрати на правничу допомогу. [PERSON] вважає, що у зв`язку з поданням відповідного позову прокурором, та незаконної бездіяльністю Одеської міської ради, у нього як кінцевого набувача майна виникло право заявити позов до проміжного набувача сторони по договору купівлі-продажу машиномісця №144 від 24.12.2019 року про відшкодування матеріальних збитків, а також до Одеської міської ради, яка не своєчасно прийняла передбачені законом міри по захисту своїх прав) із вимогами про відшкодування моральної шкоди. Правовими підставами позову зазначив положення ст.661, 1173, 1192 ЦК України та обгрнутуванням про вилучення у нього майна. До суду 27.11.2020 року надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] (а.с.194-197, т.1), згідно якого просив відмовити у задоволенні позову прокуратури, посилаючись на те, що набув право власності на машиномісце законно та у відповідності до чинного законодавства. Вважає вимоги прокуратури надуманими та безпідставними. Вважає недоведеними посилання прокуратури на положення ст. 228 ЦК України, оскільки не надано будь-яких доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору від 13.04.2016 року, стороною якого не є прокуратура, [PERSON] , чи він- [PERSON] як покупець мали будь-яку мету щодо настання будь-яких неправомірних наслідків на стадії укладення такого правочину, вказував, що вони діяли добросовісно, а посилання на те, що їх дії були направленні на заволодіння спірною земельною ділянкою вважає необґрунтованими. Додатково посилався на пропуск Прокураторою строків давності. За аналогічних обставин та підстав був викладений відзив на позов відповідача [PERSON] , поданий до суду 30.11.2020 року (а.с.204-208,т.1). До суду 08.12.2020 року надійшли письмові пояснення представника прокуратури щодо обставин позову (а.с.221-227, т.1), а саме з приводу наявності підстав для представництва ними інтересів держави у суді, а також із приводу строків позовної давності. Вважають, що дане правопорушення (незаконне зайняття земельної ділянки) є триваючим, а тому питання спливу строку позовної давності не застосовується. Додатково посилались на те, що наявність реєстрації на машиномісце за вказаною адресою не свідчить про набуття права власності на земельну ділянку, оскільки Одеська міська рада не надавала земельне ділянку за вказаною адресою жодній особі. Окрім того, машиномісця не існує в натурі як об`єкта цивільних прав, а тому реєстрація речових права щодо нього не могла бути здійснена. Представником [PERSON] до суду 19.02.2021 року подану заяву про застосування строків позовної давності (а.с.234-237, т.1) та відзив на позов (а.с.1-38, т.2). Згідно відзиву на позов від 19.02.2021 року, представник [PERSON] заперечував проти вимог Першого заступника\~керівника Одеської\~місцевої прокуратури\~№3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та просив відмовити. При цьому посилався на те, що прокуратура звернулась до неналежних відповідачів; надані прокурором докази є неповними, та не дають можливості встановити обставини по справі у їх хронології. Посилався на помилковість тверджень прокурора про проведення реєстрації з порушенням діючого законодавства, оскільки державному реєстратору був наданий повний пакет документів, визначений чинним законодавством України, який необхідний для прийняття рішення відносно спірного об`єкта нерухомого майна машино-місця. Наполягав на тому, що проведена реєстрація та видане спірне свідоцтво лише підтверджують право власності, а не є підставою виникнення. У зв`язку з чим, первинне право власності у [PERSON] виникле на підставі Договору про викуп паю машиномісця, серія та номер: 800/м від 18.08.2015, яке не оспорене. Також вказав, що обраний прокурором спосіб захисту, у вигляді зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку, на якій зареєстрований на праві власності об`єкт нерухомого майна - є неефективним. Письмові пояснення на позов були подані представником Одеської міської ради 22.02.2021 року (а.с.39-43, т.2), згідно яких посилались на обґрунтованість позовних вимог прокуратури та наявність у останньої підстав для звернення до суду з відповідним позовом, посилаючись на існуючу завантаженість виконавчих органів та юридичного департаменту Одеської міської ради щодо виявлення випадків самочинного будівництва у м. Одесі та самовільного зайняття земельної комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Представником ОМР додатково зазначено, що надання рішенням сесії ОМР 07.12.2016 року дозволу ОК «Граніт» на розробку проекту відведення земельної ділянки не є гарантією надання такої земельної ділянки. Розгляд справи просили проводити за відсутності їх представника. У підготовчому засіданні 22.02.2021 року були присутні: представник позивача [PERSON] , представник відповідача [PERSON] , представник відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] .. Не з`явились відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник Одеської міської ради, сповіщенні належним чином. Суд протокольно вирішив питання про заміну неналежного\~відповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області на належного - Головне територіальне управління юстиції в Одеській області. Також протокольно відмовив у задоволенні клопотання представника [PERSON] адв. [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Шлях», оскільки спір не стосується членства в кооперативі та питань внесків до нього. Представник відповідача [PERSON] адв. [PERSON] підтримав подану ним 19.02.2021 року заяву, згідно якої просив позов Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради залишити без розгляду з підстав п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, посилаючись на те, що в останнього відсутні підстави для представництва інтересів держави та місцева рада, якщо вважає, що їх права порушені, наділена правом самостійно вирішувати питання місцевого значення (у тому числі шляхом звернення до суду). Представник відповідача [PERSON] адв. [PERSON] та представник відповідача [PERSON] дану заяву адв. [PERSON] підтримали та вважають за можливе задовольнити. Представник прокуратури Жигун І.В. заперечувала проти заяви представника відповідача та просила відмовити в її задоволенні, підтримала їх позицію викладену в письмових поясненнях від 08.12.2020 року. Зазначила, що питання відчуження земель комунальної власності є виключною компетенцію Одеської міської ради, яка повинна представляти інтереси територіальної громади, проте остання не здійснює свої повноваження. Оскільки міська рада самоусунулась від захисту прав територіальної громади та протягом 5 років (із моменту первісної реєстрації спірного машиномісця 09.09.2015 року) не здійснювала будь-яких дій щодо захисту прав територіальної громади, що на думку представника позивача свідчить про бездіяльність місцевої ради, вважає, що прокуратура наділена правами та повноваженнями на звернення до суду з відповідним позовом. Представник відповідача [PERSON] адв. [PERSON] підтримав та просив прийняти до розгляду подану ним 25.11.2020 року до суду зустрічну позовну заяву, пред`явлену до Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] із вимогами про відшкодування збитків, моральної шкоди та стягнення судових витрат (а.с.165-203). Ухвалою суду\~від 22.02.2021\~року у\~задоволенні заяви\~представника [PERSON] \~про залишення\~позову без\~розгляду \~відмовлено.\~Прийнято до\~розгляду\~зустрічний позов\~ [PERSON] до Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про відшкодування збитків, моральної шкоди та стягнення судових витрат. Розгляд справи відкладено на 22.03.2021 року. У підготовчому засіданні 22.03.2021 року були присутні: представник позивача [PERSON] , представник відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Не з`явились відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник Одеської міської ради, представник [PERSON] адвокат Мажеру І.О. на електронну адресу суду надала заяву про відкладення. Представник позивача у підготовчому засіданні просила долучити до матеріалів справи лист-повідомлення до ОМР, проти відкладення розгляду справи не заперечувала. Суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача та приєднав до справи повідомлення ОМР, та відкладено розгляд справи до 04.05.2021 року. До суду 29.04.2021 року від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у яких просили у задоволенні позову Прокуратури відмовити (а.с.78-88, а.с.91-102, т.2). До суду 29.04.2021 року від [PERSON] та [PERSON] надійшли зустрічні\~позовні заяви\~про стягнення\~моральної шкоди\~та судових\~витрат (а.с.116-130, 131-145, т.2). Згідно даних зустрічних позовів, [PERSON] та [PERSON] були пред`явлені вимоги до [PERSON] та Одеської міської ради, за якими кожний із позивачів за зустрічним позовом просили стягнути із [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 20\~000 грн. та 1/2 частину вартості судових витрат та витрат на правничу допомогу; та з Одеської міської ради відшкодування моральної шкоди у розмірі 15\~000 грн. та 1/2 частину вартості судових витрат та витрат на правничу допомогу. При цьому обґрунтували позов у випадку задоволення первинного позов упрокурора за зустрічного позову.Також [PERSON] було заявлено вимогу до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків у розмірі 113\~076,00 грн.. Зустрічні позови також обґрунтовані з посиланням на ст.22, 23, 614, 661, 1167, 1173, 1192 ЦК України. [PERSON] 29.04.2021 року було подано до суду відзив на зустрічний позов [PERSON] (а.с.148-153, т.2). згідно якого просив відмовити у позові, посилався на те, що він був добросовістним набувачем спірного машиномісця, так само як і [PERSON] , а отже вважає, що стягнення з нього збитків буде неправомірним. Вказував, що в його діях відсутня протиправність поведінки «заподіювача збитків» та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У підготовче засідання призначене на 31.05.2021 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 31.05.2021 року. У підготовче засідання призначене на 31.05.2021 року з`явилася представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Мажеру І.О., просила долучити до матеріалів справи заяви про застосування строків позовної давності, просила прийняти зустрічні позовні заяви та поновити строк для подання цих позовних заяв. Також просила прийняти відзив на зустрічну позовну заяву. У підготовче засідання з`явилася представник позивача [PERSON] , заперечувала проти прийняття зустрічного позову, зазначивши, що строки пропущенні з неповажних причин. Представник відповідача [PERSON] не заперечувала проти прийняття зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] залишив розгляд зазначеного клопотання на розсуд суду. Суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання адвоката Мажеру І.О. та прийняв заяви [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності. Згідно ст..ст.43, 43, 49, 120, 127, 193, 197 ЦПК України задовольнив клопотання адвоката Мажеру І.О. та прийняв зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , ОМР, треті особи [PERSON] про стягнення збитків та моральної шкоди. Також задовольнив клопотання адвоката Мажеру І.О. та долучив до матеріалів справи відзив [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] .. Розгляд справи відкладено на 12.07.2021 року у зв`язку з прийняттям зустрічних позовів та наданням часу на відзив. Представник Приморської окружної прокуратури міста Одеси 06.07.2021 року подала до суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до перегляду Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду судового рішення у справі №522/13732/20 за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання незаконним свідоцтва, звільнення земельної ділянки. У судове засідання 12.07.2021 року сторони не з`явились, були сповіщенні про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника ГТУЮ в Одеській області, представника [PERSON] та [PERSON] адвоката Мажеру І.О., представника [PERSON] адвоката Татар В.Г. надійшли до суду заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Представники [PERSON] та [PERSON] в своїх заявах просили відмовити у задоволенні клопотання прокуратури про зупинення провадження. Також просили закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Представник позивача та [PERSON] у підготовче засідання не з`явилися, поважність причин неявки суду не повідомили. Ухвалою суду, текст якої складено 16.07.2021 року, було відмовлено у задоволенні заяви представника прокуратури щодо зупинення провадження у справі. Також закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті на 09.09.2021 року. У судове засіданні 09.09.2021 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Від представника [PERSON] , [PERSON] адв. [PERSON] та представника [PERSON] адв. [PERSON] до суду надійшли заяви, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Також у матеріалах справи наявна заява представників Головного територіального управління юстиції в Одеській області та Одеської міської ради, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності. Представника Прокуратури поважність причин неявки суду не повідомив та будь-яких клопотань до суду не заявляв. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Верховний Суд у постанові від 1\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, оскільки поважність причин неявки сторони суду не повідомили, зважаючи на межі розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складання повного тексту рішення є 17.09.2021р.. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до наступних висновків. Предметом позову є, зокрема, обставини щодо законності набуття права власності на машиномісце № [NUMBER] . Позовом по справі встановлений предмет спору та доказування, який охоплює відповідні правовідносини, що виникали у хронологічній послідовності. Суд вказує, що оцінка обставин справи підлягають безпосередньо з початку виникнення правовідносин щодо спірного об`єкту (машино-місця № 144) одночасно з дослідженням правового статусу не тільки земельної ділянки на якої розташований цей об`єкт, а і цілком земельної ділянки на якої влаштована автостоянка ОК «Шлях». Так, судом встановлено, що 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Берег-Трейд" (Орендар) було укладено та нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ "Берег-Трейд" прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею - 3,8121 га., яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] , для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за реєстраційним № 4004. 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою - [ADDRESS] . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3 746,08 кв.м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також - 10% від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту. Згідно декларації від 29.12.2012р. №0Д14312509418 Інспекції ДАБК в Одеській області про готовність об`єкта (комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] ) до експлуатації будівництво комплексу закінчено та об`єкт готовий до експлуатації. При цьому вбачається, що також було введено в експлуатаціє разом з житловою площею, і місця для постійного та тимчасового зберігання автотранспортних засобів заг.пл.2973,6 кв.м., кількість 118 машиномісць. 18.08.2015р. між обслуговуючим кооперативом «Граніт» та [PERSON] укладено Договір №800/М про порядок викупу пая машиномісця, до переліку якого також увійшло манишномісце № [NUMBER] (а.с.54-57, т.1), згідно якого кооператив приймає пайщиків до пайової участі в будівництво багатоквартирного житлового будинку. Судом встановлено, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Приваловою Євгенією Євгенівни прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24107130 від 02.09.2015 року, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Могильнікову В.Д. видане свідоцтво про право власності на спірний об`єкт № 43299004 від 04.09.2015. на машино-місце № [NUMBER] , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку [ADDRESS] . пл.14 кв.м. Із даних розділу «Підстава:» в інформації «Державного реєстру…..», вказана реєстрація на спірне машино-місце відбулася на підставі Договору про викуп паю машино-місця, серія та номер: 800/м від 18.08.2015, технічного паспорту виданого 19.08.2015 року (ТОВ «Нове БТІ»), Акту прийому передачі нерухомого майна номер 805/м від 18.08.2015 року, та довідки Юридичного департаменту ОМР від 21.08.2015 р.. Виходячи з предмету спору та доказування визначеного прокурором у позові, жодний з зазначених документів не є спірним по справі відносно їх оформлення та укладення. Суд звертає увагу, що сторони не зверталися до суду з клопотанням про витребування повної справи щодо реєстраційних дій по спірному машино-місцю, тому суд дослідив обставини на підставі наявних матеріалів у справі. Оглянувши зміст Договору про викуп паю машино-місця, суд встановлює, що Договір № 800\\м про порядок викупу паю (далі Договір (а.с.54-57) на машино-місце укладений між юридичною особою, яка не залучена до участі у справі Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та відповідачем по справі [PERSON] , як пайщиком. Згідно п.1.1. Договору кооператив приймає пайщиків у пайову участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідно п.1.2. Договору на умовах та у строки вказані у Договорі, кооператив зобов`язується по закінченню будівництва, отриманні сертифікатів відповідності, передати Пайщику розташовані у будинку за адресою [ADDRESS] , машино-місця з №140 по №285 та документи, необхідні для оформлення права власності на машино-місце. Розташування машино-місць у будинку вказане у викопіюванні плану Будинку ( Додаток № 1). Суд звертає увагу, що зазначений Додаток №1 до справи прокурором не наданий, тому встановити та надати оцінку місцю розташування машино-місць із № 140 по № 285 за умовами Договору, а відповідно земельної ділянки, на який вони розташовані - не представляється можливим. Згідно п.3.1., п.п.3.1.1-3.1.3 Договору кооператив зобов`язується забезпечити введення будинку в експлуатацію. Передати пайщику по Акту прийому-передачі машино-місця та пакет документів для оформлення права власності на машино-місце: довідку про 100% внеску паю; Акт прийому передачі машино-місця. Відповідно п.3.2.7 Договору пайщик зобов`язаний власними силами та засобами та у відповідності до законодавства України провести оформлення та отримання свідоцтва на право власності на машино-місце. Оцінка вказаного Договору № 800\\м на предмет визнання нечинним, не входить до предмету спору та доказування, підстави для цього судом не вбачаються. Виходячи зі змісту даного Договору, має значення обставина того, що Договір укладений між юридичною особою - забудовником (ст.80 ЦК України) та фізичною особою - пайщиком (ст.24-25 ЦК України). Таким чином, відповідач [PERSON] не здійснював будь-якого будівництва та зайняття відповідної земельної ділянки під машино-місця, зокрема спірне № 144. Згідно п. п.п.3.1.2 Договору № 800\\м передбачено складання Акту № 805\\М прийому передачі машино-місця (Акт) , що і було здійснено між ОК «Граніт» та [PERSON] (а.с.75-76, т.1) на виконання умови договору. Пунктом 1 Акту встановлене, що Кооператив передав власнику машиномісце № [NUMBER] , загальною площею 14 кв.м., розташоване за адресою [ADDRESS] . Технічний паспорт на спірне машино-місце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , виготовлений станом на 19.08.2015 року ТОВ «Нове БТІ» (а.с.72-74). 04.09.2015р. [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на вказане машиномісце № [NUMBER] (а.с.58 т.1). Посилання прокурора, що реєстрація права власності проведена незаконно у зв`язку з неналежним оформленням Технічного паспорту критично оцінюється судом, тому як оцінка порядку виготовлення та правильність заповнювання Технічного паспорту не входить до предмету спору та доказування по справі. Довідка № 364057/1 Юридичного департаменту ОМР від 21.08.2015 р., яка зазначена як на підставу реєстрації, до матеріалів справи прокурором не надана. Таким чином, суд визнає, що у відповідача [PERSON] , як у пайовика (інвестора) коштів у будівництво комплексу багатоквартирних будинків, на підставі договірних відносин з забудовником виникло майнове право на машино-місця, а потім оформлено право власності на підставі Договору №800\\м, як правочину, який є\~дійсним та\~не оскарженим (ст. 204 ЦК України). Судом встановлено,\~що у подальшому за договором купівлі-продажу від 13.04.2016 року №343 вказане машиномісце № 144, пл..14 кв.м., за адресою [ADDRESS] , було продано [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.67-71) та 13\~квітня 2016\~року право власності на вказане машиномісце було зареєстровано за [PERSON] (запис про право власності № 14229257). У подальшому, за нотаріально посвідченим договором про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, посвідчений Місік О.В., приватним нотаріусом ОМНО 21.10.2019 року за реєстровим номером 1690, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , вказане машиномісце № [NUMBER] , заг.пл. 14 кв.м., було передано у власність [PERSON] (а.с.63-66). За договором купівлі-продажу від 24.12.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Адамець О.І., зареєстрованим у реєстрі за №2437, [PERSON] відчужив вказане машиномісце № [NUMBER] , розташоване за адресою [ADDRESS] , заг.пл.14,0 кв.м., на користь [PERSON] . (а.с.59-66). У відповідності до п.2 вказаного договору, вказане машиномісце належало [PERSON] на підставі договору про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, посвідчений Місік О.В., приватним нотаріусом ОМНО 21.10.2019 року за реєстровим номером 1690. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим [PERSON] , приватним нотаріусом ОМНО 21.10.2019 року, індексний номер витягу : 185546399, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 717279251101, номер запису про право власності : 33763813. Право власності [PERSON] на вказане машиномісце було зареєстровано 24.12.2019 року (номер запису про право власності 34861052). Відносно земельної ділянки, на якій збудований комплекс багатоквартирних будинків. 16 липня 2015 року Орендарем ТОВ «Берег-Трейд» направлене звернення до Голови ОМР (вих.№16/07) про відмову продовження оренди із проханням розірвати з ОМР договір оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку, площею - 3,8121 га.. Суд зазначає, що саме звернення з пропозицією розірвання договору оренди земельної ділянки, не є фактом одночасного припинення правовідносин за цим правочином. При цьому сторони не спростовували вказані обставини, які підтверджені письмовими доказами по справі, а також що на час розгляду справи власником зазначеної земельної ділянки є - Одеська міська рада. Із матеріалів справи вбачається, та не спростоване прокурором, що обставини зайняття земельної ділянки у розмірах, яке обслуговує ОК «Шлях», є предметом розслідування у кримінальному провадженні № 42017160690000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України. До обставин, які розслідуються зокрема входить зайняття [PERSON] вільної від забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , під автомобільну стоянку, металеві навіси та паркани, шлагбауми і асфальтове покриття. Суд вказує, що на час розгляду даної справи по суті, інформація про притягнення до кримінальної відповідальності за вироком суду будь-якої особи за самовільної зайняття зазначеної ділянки прокурором не надана. Далі 29.08.2016 року ОК «Шлях» звернувся з заявою до ОМР про передачу в оренду наступних земельних ділянок з метою задоволення потреб пов`язаних з утриманням майна членів кооперативу машино-місць: - ділянку площею 0,0491 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; - ділянку площею 0,1790 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; - ділянку площею 0,0602 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; - ділянку площею 0,0222 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] ; - ділянку площею 0,04003 га для обслуговування автостоянки за адресою [ADDRESS] . Сторони підтвердили факт, що вказані в заяві ОК «Шлях» земельні ділянки знаходяться біля збудованого ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будинків та на них не розташовані будинки, у зв`язку з чим прокурор стверджує, що вони були зайняті самовільно, чим порушені права ОМР. Виходячи з наведеного суд вказує, що на підставі вищезазначених висновків суду вказане твердження може відноситься тільки до забудовника - ОК «Граніт», яке не було залучено у якості відповідача до справи. Суд звертає увагу, що у додатку до вказаного звернення ОК «Шлях» зазначені зокрема правовстановлюючі документи на машиномісця та автомийку. Виходячи із наведеного суд приймає зауваження відповідача [PERSON] , що до ОМР ще 2016 році були подані всі дані про власників машиномісць із посиланням на необхідність оформлення землекористування на ділянку на якої розміщені вказані об`єкти нерухомого майна, у зв`язку з проханням про розірванням Договору оренди землі з забудовником. Рішенням сесії Одеської міської ради № 1527-VII від 07.12.2016 року був наданий дозвіл ОК «Шлях» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, загальною орієнтованою площею 0,6886 га, для влаштування та обслуговування автостоянки та земельної ділянки орієнтованою площею 0,0222 га для експлуатації та обслуговування автомийки, за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] . Пунктом 4 даного Рішення сесії припинений зазначений вище договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Берег-Трейд» від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку, площею - 3,8121 га.. Таким чином, Одеська міська рада, як колегіальний орган, у передбаченому законом порядку (на сесії) не вбачала факту незаконності щодо можливості подальшого використання вказаних земельних ділянок, на яких розташована автостоянка кооперативу, у разі затвердження розробленої землевпорядної документації та не встановила будь-яких порушень прав громади міста на час прийняття рішення. З цього приводу, суд зазначає на правову невизначеність у позиції ОМР при прийнятті на сесії рішення № 1527- VII від 07.12.2016 року та позиції представника ОМР під час розгляду даної справи в підтриманні позову поданого прокуратурою. Разом з тим\~статтею 45 ЦПК України\~(у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким органом є Одеська міська рада, проте судом встановлено, що ще з 2016р. ОМР було відомо про знаходження на даній земельній ділянці певних машиномісць, в тому числі і №144, на які оформлено право власності. Виходячи із матеріалів справи суд встановлює, що фактичним користувачем ділянки, як прибудинкової території комплексу багатоповерхових будинків є кооператив мешканців будинку ОК «Граніт», а користувачем частини ділянки, на якої розташовані машино-місця - є ОК «Шлях», який об`єднує усіх власників машино-місць, зокрема спірного машино-місця № 144. Прокурор у позові послався, як на доказ по справі, на Висновок Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 17-2694/2695 від 26.02.2019 року, отриманого в рамках кримінального провадження № 12015160020000062 від 20.04.2017 року. Зі змісту Висновку експерта вбачається, що на дослідження поставлені питання щодо місця знаходження, конфігурації та площі, а також вартості самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та 1 кв.м., на якої облаштована автостоянка. Висновком експерта встановлено, що досліджувалася земельна ділянка площею 0,3838 га, на якій розташована автостоянка, знаходиться за межами земельної ділянки, яка раніше передавалася в оренду для будівництва ТОВ «Берег-Трейд». Суд звертає увагу, що вказаний Висновок експерта оформлений на підставі постанови слідчого в рамках іншого кримінального провадження, на яке не посилається сторона позивача, а експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність. В розділі «Вихідні данні» зазначені матеріали, на підставі яких здійснювалося дослідження, не були надані позивачем до справи і судом не досліджувалися. До висновку експертом оформлені додатки за переліком, які також не надані до справи. У Висновку експерта не досліджувалося та не встановлювалося місце розташування спірного по справі машино-місця № 144 як об`єкту нерухомості, розташованого за адресою [ADDRESS] , а здійснена оцінка земельної ділянки «автостоянки». На підставі викладеного суд погоджується з позицією відповідача [PERSON] , та визнає вказаний документ неналежним доказом по даній цивільній справі. Також, як на письмовий доказ, прокурор послався на лист Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.09.2018 року № 01-12/1744/1вих., лист Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 17.10.2017 року № 0119/2491-09-01 (а.с.24-25,т.1). Зі змісту даних листів відповідей на запити слідчого вбачається, що Приморська райадміністрація ОМР не присвоювала адреси машино-місцям за адресою [ADDRESS] , а Департамент зазначив, що міською радою за вказаною адресою не передавалася земельна ділянка для облаштування автостоянки. Виходячи із наведеного суд вважає, що зазначена інформація не доводить твердження прокурора, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості машино-місцем № 261 та під іншими машино-місцями з № 140 по №285 зайнята самовільно. Також прокурор посилається на лист Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 07.08.2019 року № 10-15-0.4-7059/2-19 (а.с.26-27). Даний лист також є відповіддю на запит слідчого. Із листа відповіді вбачається, що за наслідком перевірки виявлено, що земельна ділянка, орієнтованою площею 0,3838 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , використовується для влаштування та обслуговування автостоянки ОК «Шлях», правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні. З цього приводу, суд вказує, що дану обставину визнав відповідач, та звертає увагу, що зазначений Обслуговуючий кооператив «Шлях» об`єднує усіх власників машино-місць (об`єктів нерухомого майна), зокрема і спірного машино-місця № 144. Як на підставу звернення до суду та обґрунтування позиції, щодо не пропуску строку позовної давності, прокурор посилається на Лист № 06/3-555-вих18 від 08.08.2018 Військової прокуратури Південного регіону України до ОМР, у якому за наслідками перевірки повідомляється про порушення земельного законодавства. Даний лист отриманий в ОМР 04.09.2018 за вх.№ 02.2-15/713, тому на думку прокурора саме з цього часу йде відлік строку позовної давності, та у зв`язку з відсутністю реагування органом місцевого самоврядування також виникла підстава звернення до суду саме прокуратурою в інтересах ОМР. Зі змісту даного Листа, вбачається що Військова прокуратура зверталася до Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держкадастру в Одеській області, за наслідком чого була проведена перевірка щодо самовільного зайняття земельної ділянки, та встановлено, що на ділянці влаштована та експлуатується автостоянка ОК «Шлях», де власниками машино-місць є фізичні особи. Далі 20.11.2017 року Управлінням з контролю за використанням та охороною земель за наслідком цієї перевірки направлений лист до ОМР, що на думку суду є підтвердженням належного сповіщення та обізнаності ОМР про використання вказаної земельної ділянки ОК «Шлях» та безпосередньо власниками машино-місць, які об`єдналися в кооператив у 2016 та у 2017 роках. Суд приймає до уваги висновки у Постанові Верховного\~Суду від\~27.05.2020\~року по\~справі №522/7822/16-ц за позовом мешканців того ж самого комплексу багатоквартирних будинків за адресою [ADDRESS] (введений в експлуатацію під [ADDRESS] ) до відповідачів - фізичної особи власника машино-місць з № 228 по № 414 [PERSON] ; - до ОК «Граніт»; - до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції; - Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та усунення перешкод, та за позовом [PERSON] до [PERSON] , ОК «Граніт», реєстраційної служби ОМУЮ в Одеській області, а також за участю третьої особи Одеської міської ради (а.с.22-30, т.2). Суд вказує, що обставини встановлені по цій справі за участю осіб, які беруть участь у якості позивача та відповідача по дійсній справі є аналогічними предмету спору та доказування (щодо той же земельної ділянки яка належить Одеській міській раді). У мотивувальній\~частині постанови\~Верховний Суд\~вказав:\~«Частиною 2\~статті 382\~ЦК України\~передбачено,\~що усі\~власники квартир\~та нежитлових\~приміщень у\~багатоквартирному будинку\~є співвласниками\~на праві\~спільної сумісної\~власності спільного\~майна багатоквартирного\~будинку.\~Спільним майном\~багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку є особливим об`єктом права власності на землю, оскільки призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку та має задовольняти інтереси його мешканців. Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Порядок використання земельних ділянок багатоквартирних житлових будинків регулюється статтею 42 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Таким чином, як це випливає зі змісту статті 42 ЗК України, єдиним суб`єктом права власності на прибудинкову територію багатоквартирного будинку є об`єднання власників такого будинку. Згідно з пунктом 2 Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29 грудня 2011 року № 389 (далі Методичні рекомендації), прибудинкова територія територія навколо багатоквартирного будинку, що визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та яка необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. До складу прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку можуть входити, зокрема спеціальні обладнані майданчики для паркування автомобілів, що належать мешканцям будинку, в`їзди та виїзди підземних гаражів і автостоянок (у разі їх наявності). Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, визначено, що прибудинкова територія територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Відповідно до пунктів 1, 2, 4 статті 42 та статті 83 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Статтею 33 цього Закону передбачено, що до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, реєстрація суб`єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів оренди землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Відповідно до пункту 3 Методичних рекомендацій мінімально доступна величина прибудинкової території не може бути меншою за територію технічного обслуговування відповідного багатоквартирного житлового будинку, якщо зазначене можливе в існуючій забудові. Погодження документації прибудинкової території може здійснюватися у порядку, визначеному органом місцевого самоврядування. Судом встановлено,\~що відповідно до заяви ТОВ «Берег-Груп» від 16 липня 2015 року останнє відмовилося від подальшої оренди земельної ділянки площею 3,8121 га, за адресою: [ADDRESS] , та просило розірвати договір оренди землі від 28 жовтня 2010 року, укладений між Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ «Берег-Груп». Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, наданої в листах від 28 квітня 2016 року № 01-26/ко-37-527, від 05 липня 2016 року № 01-26/и-37-963, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було підготовлено проект рішення Одеської міської ради «Про надання дозволу обслуговуючому кооперативу «Граніт»» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,7991 га за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки орієнтовною площею 0,7836 га за адресою: [ADDRESS] , для експлуатації та обслуговування багатоповерхового житлового комплексу. Від обслуговуючого кооперативу передбачалась необхідність надання протоколу зборів співвласників багатоквартирних будинків про розгляд питання про оформлення прав на земельну ділянку. Станом на момент надання цієї інформації рішення щодо поділу земельної ділянки пл.3,8121 га, кадастровий номер 5110137500:43:001:0013, та рішення щодо передачі у власність чи користування ОК «Граніт», іншим юридичним (фізичним) особам земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , Одеською міською радою не приймалось. Договір оренди землі від 28 жовтня 2010 року, який було укладено між Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ «Берег-Груп» з метою передачі земельної ділянки у платне строкове користування на п`ять років для будівництва житлового комплексу та благоустрою території, є розірваним. Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування багатоповерхового житлового будинку [ADDRESS] не виготовлено, рішень щодо передачі у власність чи користування ОК «Граніт», іншим юридичним (фізичним) особам земельної ділянки на [ADDRESS] Одеська міська рада не приймала. Ураховуючи викладене, колегія суддів погодилась із висновком суду апеляційної інстанції про те, що на даний час земельна ділянка для експлуатації та обслуговування багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] є невизначеною. \~ \~ \~ \~Верховний Суд\~в постанові\~ від\~27.05.2020\~року по\~справі №522/7822/16-ц також дійшов до висновку, що невизначеність у натурі прибудинкової території має наслідком недоведеність позивачами порушення права користування/володіння належним їм майном шляхом скасування свідоцтв про право власності на машиномісця та демонтажу блокуючих пристроїв (блокіраторів) на машиномісця № [NUMBER] , що знаходяться на [ADDRESS] .» Приймаючи до уваги зазначені висновки Верховного Суду, за наявними матеріалами у справі доказами, суд зазначає, що на час розгляду дійсної справи рішення по землевпорядній документації ОК «Шлях» Одеською міською радою не приймалося, докази встановлення ОМР земельної ділянки як прибудинкової території для обслуговування ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будинків за адресою [ADDRESS] (10-В та 10-Г) - відсутні. Згідно ст.2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Виходячи із вищевикладеного, суд вказує, що позивачем недоведене, що машиномісця власників на ОК «Шлях» та зокрема спірне машиномісце № [NUMBER] не входить до комплексу багатоквартирних будівель та не розташовані на прибудинковій територій, яка обслуговується ОК «Граніт». Також, згідно матеріалів справи позивачем не надавалися докази, що спірне машинемісце № [NUMBER] (та інші) незаконно збудоване ОК «Граніт». Суд встановлює, що обставини будівництва комплексу багатоквартирних будівель за вказаною адресою, введення цього комплексу до експлуатації та незаконності збудованого нерухомого майна ОК «Граніт», а також правомірності правовідносин пайового внеску, як інвестування відповідачем [PERSON] у будівництво саме машино-місць, зокрема спірного машиномісця під № [NUMBER] - не входять до предмету спору та доказування по справі, а ОК «Граніт» не залучено до участі у справі. Згідно ч.ч.1-4 ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Верховний суд у постанові по справі № 922/476/20 від 09.12.2020 року дійшов наступних висновків: « Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми в її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.» Згідно частини першої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: - прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; - виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; - встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; - прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; - формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; - видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно частини першої статті 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127. Згідно з абзацом першим пункту 3 вказаного Порядку, державна реєстрація прав та облік безхазяйного нерухомого майна проводиться з прийняттям рішень державним реєстратором прав на нерухоме майно, які формуються за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав в електронній формі з накладенням власного електронного цифрового підпису. Відповідно до пункту 78 вказаного Порядку, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: - документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); - технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). Як зазначено судом вище зі змісту інформації з «Державного реєстру….», що міститься в матеріалах справи, [PERSON] на виконання вказаних приписів чинного законодавства України, до заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно Державному реєстратору речових прав на нерухоме майно додав наступні документи: - документи заявника оригінали та копії, серія та номер: б/н, виданий 29.08.2015р.., видавник - [PERSON] ; - договір про викуп пая машино-місця, серія та номер: 800/M. виданий 18.08.2015, видавник - [PERSON] ; - технічний паспорт, серія та номер: Б/Н, виданий 19.08.2015 року, видавник - ТОВ "Нове БТІ"; - акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 805/м, виданий 18.08.2015, видавник: [PERSON] ; - довідка з Адресного реєстру міста Одеси, серія та номер:364057/1, виданий 21.08.2015, видавник - Юридичний департамент Одеської міської ради. Таким чином, суд встановлює, що державному реєстратору речових прав на нерухоме майно відповідачем [PERSON] надано повний пакет документів, визначений чинним законодавством України, та необхідний для прийняття державним реєстратором рішення відносно об`єкта нерухомого майна машино-місця № 144, площею - 14 кв. м., розташованого за адресою - [ADDRESS] , на підставі яких і внесено запис та рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Суд визнає, що прокурором не обґрунтовано та не надано доказів наявності підстав для зупинення реєстратором розгляду заяви, чи зупинення державної реєстрації прав, або підстави для відмови у проведенні державної реєстрації, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому слід врахувати, що Договір про порядок викупу паю машино-місця, № 800/M від 18.08.2015 року, як юридичний факт передбачених законом і необхідний для виникнення права власності, який став підставою для проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] ніким не оскаржений, не визнаний судом недійсним. Окремо суд звертає увагу, що твердження прокурора про те, що [PERSON] не могло було бути не відомо, що спірне машиномісце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці, а зазначена обставина не була перевірена органом державної реєстрації, не може слугувати підставою для визнання рішення такої реєстрації незаконною. По-перше, прокурором не надано обґрунтування та доказів на доведення цього твердження, а суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях. По-друге, до предмету спору не входить тлумачення умов Договору № 800/M від 18.08.2015 року, а виходячи із встановлених обставин справи зміст умови «у будинку» може значити як в приміщенні багатоквартирного будинку та і в комплексі багатоквартирних будинків на прибудинковій території. По-третє, ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачений обов`язок здійснення перевірки державним реєстратором місця розташування нерухомого майна, чи з`ясування наявності або відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовується таке майно, а навпаки, зазначеними нормами законодавства встановлена презумпція правильності зареєстрованих відомостей. Звідси, суд встановлює, що прокурор не зазначив, яким актам цивільного законодавства суперечить прийняте рішення про державну реєстрацію прав, що може бути підставою для визнання його незаконним і скасування. Прокурор просить визнати незаконним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на машино-місце, визнати незаконним свідоцтво про право власності та скасування у державному реєстрі право власності [PERSON] , але при цьому не оскаржує сам правочин, який послугував підставою для реєстрації права власності, що унеможливлює задоволення в цій частині позову. Згідно усталеної практики Верховного Суду, суд встановлює , що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим документом, на підставі якого у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірне машино-місце № 144 по даній справі, є Договір про порядок викупу паю машино-місця від 18.08.2015 року, на підставі якого видане спірне свідоцтво на право власності та дійсність якого може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності зазначеного Договору. Оскільки Договір від 18.08.2015 року по справі не є спірним та не визнаний недійсним, то й свідоцтво, яким було оформлене відповідне право не можуть бути визнане незаконним. Таким чином позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності і свідоцтва про право власності , скасування права [PERSON] не підлягають задоволенню. Також суд, звертає увагу, що частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон No1952-IV), встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На час розгляду справи Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області не наділене повноваженнями стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17, для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. У Постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі № 812/1408/16 (провадження N К/9901/2048119) зазначається наступне: «у разі ж відсутності правонаступників суд повинен залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач суд залучає іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача». Необхідно також відмітити, що у постанові від 06.02.2019 у справі №826/19262/16 у контексті правовідносин, які виникли через незгоду позивача із рішенням про визнання протиправними дій державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно і скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, Велика Палата\~Верховного Суду зазначила, що такий спір має розглядатися як такий, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою вже зареєстровано право власності на це майно. У цій справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у спорі державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює цивільно-правового характеру правовідносин. Згідно положень діючого законодавства України функції у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наразі здійснюються на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського значення Автономної Республіки Крим, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями та не відноситься до компетенції територіальних органів Міністерства юстиції. У відповідності до абз.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до статті 8 Закону №1952-IV територіальні органи Міністерства юстиції України в межах території, на якій вони здійснюють діяльність: 2) розглядають скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав та приймають обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 3) складають протоколи адміністративні правопорушення передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення,4) організовують роботу з підготовки та підвищення кваліфікації державних реєстраторів, уповноважених осіб суб`єктів державної реєстрації прав, 5) приймають рішення про тимчасове блокування доступу державних реєстраторів, уповноважених осіб суб`єктів державної реєстрації прав до Державного реєстру прав у випадках, передбачених цим Законом; 6) здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Таким чином, суд приймає до уваги та погоджується з доводами Головного управління міністерства юстиції в Одеській області щодо безпідставного та неналежного їх залучення до участі у справі у якості відповідача У зв`язку з наведеним, у суда відсутні підстави для задоволення позовних вимог до Головного управління\~міністерства юстиції\~в Одеській\~області в частині скасування рішення реєстратора, визнання незаконним свідоцтва та скасування запису у реєстрі. (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові у справі 301/854/17 від 11.04.2019р.). Під час розгляду справи прокурор підтвердив, що вимоги, пов`язані з подальшим оскарженням переходу права власності на спірне машино-місце № 144, є похідними від вимог оскарження реєстрації права власності за первинним власником [PERSON] .. Водночас суд визнає, що прокурор не довів наявності у відповідачів: продавця [PERSON] та подальших власників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мети щодо настання будь-яких неправомірних наслідків при укладенні договору купівлі-продажу спірного машино-місця № 144, стороною яких не була Одеська міська рада. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Таким чином посилання прокурора про доведеність неправомірних дій відповідачів, що на його думку направлені на самовільне зайняття земельної ділянки, на який розташоване спірне машино-місце є необґрунтованими і, безпідставним, а вимоги\~прокуратури щодо\~визнання оскаржуваних\~договорів недійсним\~та як\~похідні від\~цього вимоги\~щодо скасування\~реєстрації права\~власності відповідачів\~також не\~підлягають задоволенню. За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 ЦК України). Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Також Верховний Суд у постанові по справі №910/27779/14 від 21.01.2021 року зазначив: системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.\~При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено статтею 331 ЦК України і нормами Законів України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" та "Про інвестиційну діяльність"» Зазначений висновок сформульований Верховним Судом у постанові по справі 910/2655/18 від 04.04.2019 року. Виходячи із наведеного, твердження прокурора що земельна ділянка, на якій розташоване машиномісце № [NUMBER] та машиномісця інших власників, зайняті самовільно відповідачем [PERSON] , тому не надавалися для користування за цим призначенням, суд вважає недоведеним та таким, що спростовується матеріалами справи. Спірне машиномісце № [NUMBER] та інші на вказаній земельній ділянці, що обслуговує ОК «Шлях» були збудовані та право на них виникло як на об`єкт інвестування за вказаним вище Договором про порядок викупу паю машино-місця від 18.08.2015 року, а тому відносяться до збудованого ОК «Граніт» комплексу багатоквартирних будівель (основної речі) та до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 376 ЦК України. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України). Пред`являючи позов, прокурор виходив із того, що відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, на якій фактично влаштована автостоянка ОК «Шлях». Прокурор, діючи на захист права власності ОМР на землю та з метою припинення дій, які на його думку порушують право, просив зобов`язати відповідача [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 14 кв. м. без зазначення у вимозі порядку виконання. На виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, рівності їх прав щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, доведення тих обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, прокурор під час розгляду справи не обґрунтував та не довів підстав, з яких позов пред`явлено про звільнення відповідачем земельної ділянки площею саме 14 кв..м., не доведено факт самовільного зайняття відповідачем цієї земельної ділянки, не конкретизовано її місцезнаходження з посиланням на лінійні параметри (площі, меж, конфігурації, розташування). Подані докази, покладені ним в основу позовних вимог про звільнення земельної ділянки, пл.14 кв. м., не можуть бути підставою для задоволення позову відповідно до визначеного ним предмету позову і сформульованих вимог, оскільки вказані докази стосуються загальної земельної ділянки, на якої влаштована автостоянка ОК «Шлях», точне розташування, конфігурація, межі якої також не визначені. Вирішуючи даний спір, суд на підставі належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та змісту позовних вимог, на підтвердження яких вони подані, дійшов висновку, що прокурором не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки, пл.14 кв.м. із її точними параметрами як частини земної поверхні (розташування, площа, межі, конфігурація). Встановлення наявності зайнятої земельної ділянки ОК «Шлях» з урахуванням того, що позов пред`явлено щодо ділянки площею 14 кв.м. під спірним одним машиномісцем не виключає необхідності встановлення точного розташування та інших параметрів обох ділянок, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд, у силу диспозитивності цивільного процесу, діючи у межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, не вправі на власний розсуд визначати місцезнаходження земельної ділянки, яка підлягає звільненню і поверненню власнику, та знаходиться в межах або у складі іншої земельної ділянки. З урахуванням наведеного, суд

Outcome: dismissed