Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", місце знаходження: м.Київ, вул.Кудрявська, 26/28, треті особи: Філія бурового управління "Укрбургаз", місце знаходження: Харківська область, м.Красноград, вул.Полтавська, 86, Полтавське відділення бурових робіт філії бурового управління "Укрбургаз" ПАТ "Укргазвидобування", місце знаходження: м.Полтава, вул.Ковалівська, 5 про скасування наказу щодо оголошення догани, стягнення грошової премії в розмірі посадового окладу, скасування наказу про проведення позачергової перевірки знань з охорони праці та відсторонення від роботи, зобов"язання вчинити певні дії - допустити до роботи на попередній посаді, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди. У судове засідання учасники справи: позивач з`явився, представник позивача з`явився, представник відповідача з"явився, треті особи не з`явилися про дату, час і місце цього засідання повідомлялися належним чином. Суд, зачитавши заяву позивача, заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали позовні вимоги, заслухавши представника відповідача, який просив відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Відповідачем надано відзив ( т.1 а.с.123-126). В позовній заяві позивачем поставлено п`ять запитань по суті спору на які Відповідач відповідей не надав. Копії письмових документів, які додані до відзиву на позовну заяву не засвідчені Відповідачем, не зазначено про те, де знаходяться оригінали вказаних додатків, а також вони відрізняються за змістом ніж ті, що отримані Позивачем на адвокатський запит, а саме наказ щодо оголошення догани [PERSON] від 02.09.2019 р. за № 446. Відзив на позовну заяву підписано не уповноваженою на те особою. Зі змісту довіреності, яка долучена до відзиву, вбачається, що представника ПАТ «Укргазвидобування», адвоката Лобач Н.І. уповноважено подавати до канцелярії суду позови, заяви та інші документи, що підписані уповноваженими представниками Товариства. Довіреністю від 29.05.2019 р. за № 2-748-д встановлені певні обмеження повноважень представника, в тому, числі на вчинення певних процесуальних дій. Даний відзив підисаний адвокатом Лобач Н.І. та немає підпису уповноваженого представника Товариства (т.1 а.с. 123-126,131). Судом встановлено, що [PERSON] , працював у Полтавському відділенні бурових робіт філії БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» з 21 липня 2014, останні два роки займав посаду бурильника експлуатаційного та розвідувального буріння свердловин на нафту та газ 6 розряду центральної інженерно-технологічної служби. Як вказує позивач та не оспорює представник відповідача у липні 2019 року на буровій № 217 «Опішня НГКР», розташованій у сел. Лихачівка, Зіньківського району, де безпосередньо позивач працював, зник дорогий набір спеціальних ключів для монтажу обладнання. В бригаді на той час працювало близько 20 працівників, але по факту крадіжки керівництво звинуватило лише позивача, [PERSON] , в подальшому начальник Полтавського ВБР - [PERSON] , в усній розмові повідомив [PERSON] , що він більше тут працювати не буде. При цьому, керівництво не було зацікавлено у зверненні до органів національної поліції по факту крадіжки, і у розслідуванні цього епізоду відповідно до закону про що позивач неодноразово наголошував. Безпідставно звинувативши [PERSON] .. Спочатку позивачу запропонували використати залишок щорічної відпустки, щоб за час перебування у відпустці вирішити подальшу його роботу у Полтавському ВБР. [PERSON] , був зацікавлений у тому, щоб все налагодилось, що керівництво проведе службову перевірку, у всьому розберуться і він буде працювати далі, тому написав заяву про надання недовикористаної щорічної відпустки. Наказом від 15.08.2019 за № 262-в [PERSON] , перебував у відпустці із 15.08.2019 по 31.08.2019. Після закінчення щорічної відпустки, позивач мав приступити до роботи 4 вересня 2019 разом із своєю бригадою за якою закріплений. 04.09.2019 р. о 12-00, вахтою [PERSON] , прибув до с. Лихачівка, Зіньківського району, на роботу, де керівник бурової - [PERSON] , повернув йому картку по техніці безпеки та наказав зібрати свої особисті речі, повідомивши, що він більше тут не працює і на його місце запрошена інша особа. Чим в усній формі не допустив позивача до виконання своїх посадових обов`язків. Що є грубим порушенням права на працю, оскільки наказу на звільнення або наказу про відсторонення [PERSON] , на той час не пред`явили. Звільнення або відсторонення працівника від роботи має відбуватись виключно на підставах передбачених законом, за письмовим розпорядженням або наказом власника, уповноваженого ним органу, який має бути доведений до працівника під розпис негайно. Підстави відсторонення, зокрема, визначені статтею 46 КЗпП України, - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилиння від обов`язкових медичних отядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках передбачених законодавством. Жодних перелічених підстав недопущення [PERSON] до роботи не існувало, письмового наказу про недопущення на роботу з посиланням на причини передбачені чинним законодавством позивачу не пред`являли, відмова відбувалась виключно в усній формі, чим спонукали позивача написати заяву про звільнення за власним бажанням. З цього приводу, [PERSON] , звернувся за правовою допомогою до адвоката, де остання направила адвокатський запит до Полтавського ВБР з проханням пояснити причини відсторонення з наданням копії відповідного наказу. Натомість, Полтавське відділення бурових робіт неправомірно відмовило у наданні вказаної інформації, аргументувавши це тим, що вони не є юридичною особою і в них відсутній обов`язок щодо надання вказаної інформації. Хоча відповідно до п. 4.1, 4.2 Положення «Про Полтавське відділення Бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування», - відділення очолює начальник, який організовує і керує виробничою діяльністю Відділення. В межах своєї компетенції він наділений повноваженнями щодо представництва інтересів Відділення в стосунках із підприємствами, установами та організаціями та іншими зацікавленими сторонами. До компетенції начальника в тому числі, входить видання наказів про прийняття, звільнення, переведення працівників, вказані документи походять від Відділення, отже відмова від надання запитуваної інформації є неправомірною, що невідповідає діям, роблячи висновок із відповіді від 12.09.2019 за № 08-2251 (т.1 а.с.61). За для отримання інформації, в тому числі і для звернення до суду, наступний адвокатський запит адресовано до ПАТ «Укргазвидобування», з проханням надати копії документів, що стосуються трудової діяльності позивача та притягнення до дисциплінарної відповідальності. На виконня звернення адвоката вказана інформація та копії документів отримані від Філії Бурового управління «Укрбургаз» - 28 жовтня 2019 року, цінним лисом. З приводу відсторонення від роботи, а пізніше притягнення до дисциплінарної відповідальності, - 6 вересня 2019 року позивач звернувся до Управління держпраці у Полтавській області, за результатами якої за захистом свої порушених прав позивачу порадили звернутись до суду. У відповідності до Положення про вахтовий метод організації робіт на підприємствах нафтогазового комплексу України що є Додатком №13 до Колективного договору AT «Укргазвидобування» (надалі - Положення) який є внутрішнім нормативним актом та складений у відповідності до Постанови Держкомітету СРСР по праці та соціальним питанням від 31.12.1987 N 794/33-82 (надалі Постановам 794/33-82 ) яким визначені економічні, правові та організаційні засади застосування вахтового методу роботи на підприємствах та організаціях нафтогазового комплексу. Вахтовий метод - це особлива форма організації робіт, що базується на використанні трудових ресурсів поза місцем їх постійного проживання за умов, коли є економічно недоцільною щоденна доставка працівників до місця роботи і назад до місця постійного проживання. У відповідності до п.2.4 Положення терміном тривалості вахти вважаються періоди виконання робіт і міжзмінного відпочинку у вахтових селищах, на об`єкті. Що повністю унормовується з Постановою N 794/33-82 ч.І п.1.1. «Временем вахты считаются периоды выполнения работ и междусменного отдыха на объекте (участке).». Тому міжзмінний відпочинок є часом який входить до часу вахти і в даний час працівник повинен відбуватися в вахтовому селищі, відлучатися з якого в цей час вахтовик має право з дозволу безпосереднього керівника. Так відповідно до п.6.3.21.4 СОУ 09.1-30019775-121:2013 система управління охороною праці на ПАТ «Укргазвидобування» від 01.09.2013 року забезпечує дотримання робітниками трудової і виробничої дисципліни, правил і інструкцій по безпечному веденню робіт, технологічних режимів і регламентів, забезпечує застосування безпечних методів праці, а відповідно до п.6.4.1.1 працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства. 5 вересни 2019 начальник відділу кадрів надав [PERSON] для ознайомлення наказ від 02.09.2019 за № 446 про оголошення догани, за ніби-то самовільне і неодноразове залишення позивачем території бурової № 217 Опішнянського НГКР у міжзмінний відпочинок у період з 19 по 22 липня 2019 року. На прохання [PERSON] надати його копію - відмовили в усній формі, на що він написав заяву, яку зареєстрував у канцелярії відділення, проте, навіть, на письмове звернення у встановленому порядку, керівництво ВБР прохання позивача проігнорувало не надавши жодної відповіді. У зв`язку з чим [PERSON] відмовився від підписання наказу про його ознайомлення. Окрім того, вказану заяву з проханням надати копії наказів, пізніше відправив цінним листом. Позивач вказує, що жодних порушень трудової дисципліни ним допущено не було, оскільки 19 липня 2019 року в міжзмінний період він перебував на території бурової. По закінченню робочої зміни, 20 липня 2019 зателефонувала дружина, яка на той час перебувала у стані вагітності і попрохала відвезти до лікарні через погане самопочуття. З проханням надати дозвіл на залишення території бурової, як це передбачено п. 3.2 Положенням «Про вахтовий метод організації робіт на підприємствах нафтогазового комплексу України» (далі- Положення про вахтовий метод), [PERSON] звернувся в усній формі до безпосереднього керівника на заїзді, майстра бурової - [PERSON] , на що останній надав дозвіл в усній формі. Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини [PERSON] народився [INFO] . Батьком записано [PERSON] ( т.1 а.с.69). Доповідна записка складена начальником бурової [PERSON] лише через місяць після виявленого факту порушення трудової дисципліни [PERSON] .. 21 липня 2019 в Україні відбувались позачергові вибори до Верховної Ради України у зв`язку з достроковим припиненням повноважень Верховної Ради України восьмого скликання. Зранку, під час зміни, робочим автобусом працівників бригади, які перебували на заїзді вахти, в тому числі, і позивача розвозили для можливості реалізувати своє виборче право. В міжзмінний період часу з 21 на 22 липня, [PERSON] знаходився на території бурової. У відповідності до п. 3.2 Положення, при вахтовому методі організації робіт робочий час і час відпочинку регламентується графіками змінності, які погоджуються профспілковим комітетом та затверджуються власником. У графіках пердбачається час початку та закінчення щоденної роботи (зміни), час перерви для відпочинку та харчування, час для щоденного (міжзмінного) відпочинку, а також дні, необхідні для доставки працівників на вахту та назад. Главою 5 КЗпП України, яка має назву: «Час відпочинку», до часу відпочинку включається перерва для відпочинку та харчування, перерва між змінами, вихідні, святкові та неробочі дні, відпустки, компенсація за роботу у вихідні дні (відгул). Згідно із ст. 66 КЗпП України, перерва не включається в робочий час і використовується працівником на власний розсуд, за цей час працівник має право відлучатися з місця роботи. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Отже, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, уставів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень ст. 147 КЗпП України. В положенні про вахтовий метод, не зазначено, що дозвіл безросереднього керівника має бути отримано письмово або прохання працівника про дозвіл на залишення території бурової в міжзмінний період має подаватись виключно в письмовій формі. Сторони не заперечують, що працівники, в тому числі і [PERSON] питали дозволу в усній формі. Виникнення обов`язку працівником у дотриманні правил внутрішнього трудового розпорядку, уставів, положень, посадових інструкцій виникає з часу ознайомлення останнього з даними внутрішніми актами, яке у відповідності до ст. 29 КЗпП України має відбуватись в день прийому на роботу. З робочою інструкцією, де передбачені обов`язки дотримання дисципліни праці, положень, інструкцій тощо [PERSON] під підпис ознайомили лише 26 вересня 2019 р., тобто після застосування догани власником. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт недопущення позивача [PERSON] до роботи. Даний факт також підтверджується зверненням позивача до управління праці. За фактом перевірки складено акт (т.2 а.с.16-43). В порушення вимог ст.246, ст. 247, ст. 252 КЗпП України Полтавське ВБР при вирішенні питання щодо притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не отримало попередньої згоди Первинної профспілкової організації Полтавського відділення бурових робіт Бурового управління «УКРБУРГАЗ» Профспілки працівників нафтової і газової промисловості України, членом якого позивач був. До наказу про оголошення догани не складений і не доданий акт про відсутність [PERSON] на території бурової в дні із 19 по 22 липня 2019 року, тобто даний факт не засвідчений у встановленому законом порядку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем більше п`яти років і в судовому засідані не було здобуто доказів, що він мав зауважень з боку керівництва чи дисциплінарні стягнення, чи його діями було спричинено будь-якої шкоди підприємству. У трудовому праві діє принцип презумпції невинуватості. Цей принцип випливає із змісту статті 138 КЗпП України та приписів ч. З ст. 81 ЦПК України - у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Тобто, притягти працівника до дисциплінарної відповідальності неможливо, доки його вина не доведена роботодавцем, і, працівник не зобов`язаний сам доводити свою невинуватість. Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. До структури заробітної плати входить основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Та додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до п. 4.4.3. Колективного договору ПАТ «Укргазвидобування», працівникам виплачується премія до галузевого свята - дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості в межах посадового окладу. У 2019 році це свято припало на 8 вересня, тобто після оголошення [PERSON] догани. Відповідно до Положення «Про преміювання керівників, професіоналів фахівців та технічних службовців філії АТ «Укргазвидобування», яке містится у колективному договорі за виконання основних показників виробничо-господарської діяльності, працівникам виплачується щомісячно премія. Згідно із умовами цього Положення при невиконанні або неналежному виконанні службових обов`язків, допущення недоліків у роботі (Додаток 2 Положення) керівники, професіонали, фахівці або технічні службовці філій Товариства можуть бути позбавлені премії повністю або частково. Умовами преміювання мають бути недопущення нещасних випадків, аварій, пожеж та екологічних забруднень на виробництві. Показники, умови і розміри преміювання керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців філій АТ «Укргазвидобування» передбачені у Додатку № 1 цього Положення. Абзацом другим п. 12 Положення про преміювання передбачено, що працівникам, яким винесена догана премія не нараховується за місяць, в якому застосовано стягнення. Тобто, дане Положення про преміювання встановлює загальні умови щомісячного преміювання працівників за показники в роботі при відсутності негативних наслідків і зовсім не стосуєтся премії до професійного свята - Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості. Де основною умовою її виплати є відпрацювання в галузі на дату галузевого свята не менше одного місяця з дня працевлаштування, окрім того, дане обмеження не стосується й молодих спеціалістів. У відповідності до п.3.14 Колективного договору протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення, передбачені підрозділом 4.4. до працівника не застосовуються. П.4.4. визначено один з видів премії, премія до галузевого свята Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості (п.4.4.3.). Згідно додатку №25 до Колективного договору, яким визначено політику оплати праці працівників робітничих професій та структура винагороди яка складається з умовно-постійної винагороди (основна заробітна плата, доплати надбавки які мають постійний характер передбачені колективним договором та чинним законодавство та премія за результатами діяльності за місяць і здійснюється за поточне виконання функціональних обов`язків). Премія до галузевого свята є змінною винагородою та є заохочувальними виплатами. Частиною 2 ст. 252 КЗпП України, передбачено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових комітетів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Премія входить в систему заробітної плати. Як вбачається із наказу про оголошення догани від 02.09.2019 за № 446, останній містить підпис лише начальника відділення - Масника І.М. ( т.1 а.с.29-30). Крім того, вказані аргументи щодо необхідності отримання попередньої згоди від профспілки при накладенні дисциплінарного стягнення до працівника, який є його членом узгоджуються із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно із постановою від 09.09.2019 року у справі за № 174/780/16-ц. В даній галузі [PERSON] працює 5 років. Позивач вказує, що позбавлення його премії з підстав застосування догани з боку Відповідача є неправомірним. Окрім того, стягнення премії є похідною вимогою від вимоги про скасування наказу від 02.09.2019 за № 446 щодо оголошення догани, і в разі скасування даного наказу судом, вимога щодо стягнення премії також підлягає задоволенню. Суд бере до уваги, що у вступній частині наказу 446 від 02.09.2019 року відсутні посилання на акти від 20, 21, 22 липня 2019 року де фіксувалися порушення [PERSON] та його відсутність на роботі. А також в додатках до даного наказу акти не зазначаються як підстави для оголошення догани. В актах від 20, 21, 22 липня 2019 року про відсутність на роботі не відображено результати вжитих заходів для з"ясування у працівника, [PERSON] причини відсутності на роботі. Дані акти були долучені відповідачем тільки після того, як про це зазначив позивач у своїй позовній заяві. В акті управління праці зазначено нормативні акти, згідно яких власник має право проводити перевірку перед тим, як винести дисциплінарне стягнення. В даному акті перевірки держпраці відсутні акти перевірки [PERSON] на роботі, що вказує, що станом на вересень місяць 2019 року дані акти не існували та були доопрацювані зі сторони відповідача пізніше. Службова записка відносно [PERSON] була складена через місяць після здійсненого начальником установи [PERSON] , який на 20, 21, 22 липня 2019 року знаходився у відпустці, про що зазначено представником відповідача в судовому засідані та самим свідком. Тобто даний акт повинен бути складений особою, яка замінювала [PERSON] , а саме [PERSON] . З чого можна зробити висновок, що службова записка начальника бурової [PERSON] складена неуповноваженою на той час особою. Факт усного дозволу [PERSON] для відлучення з бурової установки отриманого від [PERSON] не спростовано у судовому засіданні. Відсутні письмові документи про відсутність позивача на роботі у міжзмінний період та факт перевірки. [PERSON] відповідач не направляв ні листи, щоб той дав пояснення, ні перевірили факт відсутності позивача, який зі слів їздив до дружини, лікарів. В самих актах відсутні відмітки, що проводилися заходи для з"ясування причин відсутності позивача на роботі, що говорить про упереджене ставлення відповідача до позивача. Всі ці дії, суд сприймає як направлені, щоб вижити позивача з роботи. По факту складання акта про відмову позивача, [PERSON] від дачі пояснень, суд встановив, що він складений невідомими особами. Склад комісії, який має право відбирати пояснення та зафіксувати факт відмови надати пояснення неуповноважений жодним письмовим документом, який досліджувався у суді. В наказі 446 від 02.09.2019 року відсутня вимога про відібрання пояснення у [PERSON] по даному дисциплінарному проступку, що суперечить ст.147 КЗпП України, де вказано, що роботодавець повинен це зробити. Це повинно бути зазначено у письмовому документі (розпоряджені, наказі), який не було надано представником відповідача. В даному наказі, письмової вимоги про відібрання пояснення у позивача - не ставиться. В зв"язку з викладеним, суд приходить до висновку, що відповідачем ніяким документом не зазначено про обов"язок відібрати пояснення за 20,21,22 липня 2019 року у [PERSON] , а тому він мав право не надавати пояснення. Система охорони управління праці вказує на виключні обставини інструктажу, а не перевірки позачергових знань з охорони праці. Що стосується вимог по скасуванню наказу про позачергову перевірку знань з охорони праці та за її результатами відсторонення від роботи. Згідно наказу №450 від 02.09.2019 року, який надано суду в двох різних редакціях склад комісії різний, що суперечить даним наказам. Дані накази №450 від 02.09.2019 року від однієї і тієї дати. Серед обох наказів не входять представники юридичної служби, відповідно до системи з охорони праці, для правомочності комісції участь даного представника є обов"язковою. Також не входять незалежні працівники з охорони праці, що передбачено листами з охорони праці та внутрішніми наказами з охорони праці. Посилання відповідача, що відсутній юристконсульт, суд не приймає до уваги в зв"язку з тим, що по даній справі приймає участь не один представник відповідача та не надано відповідачем належних доказів, що у відповідача відсутній даний працівник у штатному розписі та відсутній взагалі юрист. В основному підрозділі є юрист, якого могли направити у філію для вирішення правомочності дії такої комісії для перевірки знань. У наказах №450 від 02.09.2019 року обох редакцій, відсутне розпорядження про проведення позачергового інструктажу [PERSON] перед початком та після його проведення, перевірки знань. Відсутне посилання на ознайомлення [PERSON] про позачергову перевірку знань в наказах. В копії наказу №450 від 02.09.2019 року наданого представником відповідача позивачу на запит вказано комісія в складі: голова комісії [PERSON] - менеджер по групі свердловини ЦІТС, члени комісії: [PERSON] - механік бурової установки, [PERSON] - інженер електронік, [PERSON] - начальник бурової установки, [PERSON] - інженер ЛБР, [PERSON] - старший геолог ( т.1 а.с.56). В копії наказу №450 від 02.09.2019 року наданого представником відповідача в судове позивачу вказано комісія в складі голова комісії [PERSON] - гловний інженер, члени комісії: [PERSON] - головний механік [PERSON] - головний енергетик, [PERSON] -головний геолог, [PERSON] -головний технолог ( т.1 а.с.140). Представник відповідача, незмогла дати пояснення як один і той же наказ має різний склад комісії та наданий позивачу один екземпляр, а відповідачем інший. Відповідно до протоколів № 1 та №2 склад комісії з перевірки знань з питань охорони праці не відповідають наказу №450 від 02.09.2019 року наданих як позивачем, який передано йому відповідачем та і представником відповідача в судове засідання. Відповідно до протоколу № 1 від 03.10.2019 року, вказано склад комісії: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( т.1 а.с.143). Відповідно до протоколу № 2 від 17.10.2019 року вказано склад комісії: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Склади комісій відповідно до протоколів № 1 та №2 та наказів №450 від 02.09.2019 року мають відмінності. Відповідно до протоколу № 2 від 17.10.2019 року вказано що склад комісії створено на підставі наказу від 15.10.2019 року №516 Полтавського ВБР. Даний наказ відповідачем в судове засідання не надано. Позивача [PERSON] з даним наказом ніхно не ознайомив. У відповідності до ст. 159 КЗпП України, працівник зобов`язаний знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуваннями та іншими засобами виробництва, користуватись засобами колективного та індивідуального захисту, а також додержуватись зобов`язань з охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації. Засіданням комісії по перевірці знань з охорони праці «20 Семенцівка» Полтавського ВБР, протокол за № 1 від 10 січня 2019 [PERSON] визнано таким, що він знає правила по охороні праці, техніки безпеки та інструкції для бурильників (т.1 а.с.40). Порушень зазначених вимог з охорони праці, яка б стала підставою для позачергової перевірки знань з охорони праці при виконанні трудових обов`язків [PERSON] допущено не було. Відповідач обґрунтовує позачергову перевірку з питань охорони праці на підставі наказу про оголошення догани від 02.09.2019 за № 446, де він зазначив, що в міжзмінний період (у вільний від роботи час) на його думку [PERSON] допущено порушення трудової дисципліни, тобто не дисципліни і вимог з охорони праці чи безпечної експлуатації обладнання, устаткування тощо. У відповідності до п. 5.6 Типового положення «Про порядок проведення навчання і перевірки з питань охорони праці», затверджене наказом Державного комітету нагляду з охорони праці від 26.01.2015 за № 15, зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 15.02.2005 за № 23/10511 (далі по тексту Типове положення), позачергове навчання і перевірка знань посадових осіб, а також фахівців з питань охорони праці проводяться при переведенні працівника на іншу роботу або призначенні його на іншу посаду, що потребує додаткових знань з питань охорони праці. Посадові особи, у тому числі фахівці з питань охорони праці підприємств, де стався нещасний випадок (професійне отруєння) груповий або із смертельним наслідком, повинні протягом місяця пройти позачергове навчання і перевірку знань з питань охорони праці в порядку, встановленому Типовим положенням, якщо комісією з розслідування встановлено факт порушення ними вимог нормативно-правових актів з охорони праці. Тобто суб`єктами позачергової перевірки є посадові особи, фахівці з питань охорони праці, а не робітники, як вказує позивач. Законодавець визначив й підстави позачергової перевірки. Відповідно до розділу 10.4.4, який має назву «Позаплановий інструктаж», Системи управління охороною праці ДК «Укргазвидобування», (локальний нормативно-правовий акт, розроблений на підставі вимог законодавства України з охорони праці), передбачені виключні підстави позапланового інструктажу: при введенні нових або переглянутих інструкцій по охороні праці, при зміні технологічного процесу, заміні або модернізації устаткування, при порушенні працівником нормативних актів про охорону праці, що можуть призвести до травм, аварій, чи отруєння, на вимогу працівників органу державного нагляду за охороною праці або державної виконавчої влади у випадку, якщо виявлено незнання працівником, студентом, учнем безпечних методів, прийомів праці чи нормативних актів про охорону праці або при перерві в роботі виконавця в роботі, більш ніж на 30 календарних днів. Тобто в даному випадку передбачені підстави лише для позапланового інструктажу, а не для позачергової перевірки знань з охорони праці. Наказом від 2 вересня 2019 за № 450, на виконання п. 2 наказу по Полтавському ВБР за № 446 від 02.09.2019 Відповідач розпорядився провести позачергову перевірку знань з охорони праці та Положення про вахтовий метод організації робіт на підприємствах, нафтогазового комплексу України, термін перевірки до 13 вересня 2019, про що [PERSON] сповістили листом від 6 вересня 2019 за вих № 08-2218. У зв`язку з тим, що [PERSON] перебував в стані тимчасової непрацездатності та знаходився на амбулаторному лікуванні з 06 по 10 вересня 2019, лист непрацездатності від 06.09.2019 АДЦ № 154013, а з 11.09.2019 по 16.09.2019 на стаціонарному лікуванні у Зіньківській центральній районній лікарні ПРР Полтавської області, лікарняний лист від 16.09.2019 АДЦ № 154035, до комісії з перевірки знань [PERSON] не з`явився з поважних причин. Перша позачергова перевірка з питань охорони праці відбулась 3 жовтня 2019 року, за результатами якої [PERSON] визнали таким, що не склав екзамен. Даний наказ він вважає незаконним, таким, що не базується на чинному законодавстві, прийнятий лише з метою його подальшого звільнення з роботи. Підстави перевірки не передбачені чинним законодавством, перевірка проведена із грубим порушенням чинного законодавства, перед перевіркою [PERSON] , не провели позапланового інструктажу. У відповідності до п. 3.1 Типового положення, працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи, а також учні, курсанти, слухачі та студенти під час трудового і професійного навчання проходять на підприємстві за рахунок роботодавця інструктажі, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків, а також правил поведінки у разі виникнення аварії. Пунтом 3.7 Типового положення передбачено, що перед перевіркою знань з питань охорони праці на підприємстві для працівників організовується навчання: лекції, семінари та консультації. Формою перевірки знань з питань охорони праці працівників є тестування, залік або іспит. Тестування проводиться комісією за допомогою технічних засобів (автоекзаменатори, модульні тести тощо), залік або іспит - за екзаменаційними білетами у вигляді усного або письмового опитування. За результатами, якої складається протокол засідання комісії з перевірки знань (Додаток 1 до Типового положення). Як перша, так і друга позачергова перевірка з охорони праці була організована у вигляді екзамену, до складу комісії входили лише працівники Третьої особи -2, не були включені незалежні експерти з охорони праці, перед екзаменом не проводилось незалежне тестування на автоекзаменаторі, щоб виключити підстави упередженості комісії, оскільки всі вони є залежними від роботодавця, що допускається як Типовим положенням так і Системою управління охорони праці «Укрбургаз». До складу комісії не був включений юрисконсульт філії БУ «Укрбургаз», хоча для правомочності складу комісії включення працівника юридичної служби є обов`язковим (п. 10.2.10 Системи управління охороною праці «Укрбургаз») ( т.1 а.с.148-154). Після першої перевірки знань з охорони праці, [PERSON] не ознайомлювали із наказом про відсторонення від роботи, а згідно із службової записки начальника ВК - [PERSON] , яка надана на адвокатський запит наказ про відсторонення [PERSON] від роботи не видавався. Про це [PERSON] стало відомо в усній формі 4 жовтня 2019, коли він приїхав на роботу до бурової «№ 217 Опішня», де його не впустили на територію. [PERSON] розмовляв із майстром та охоронцем бурової через паркан. [PERSON] дані дії Відповідача розцінює як порушення права на працю та завдання йому моральної шкоди, оскільки в разі відсторонення від роботи працівнику не дозволяється виконувати роботу обумовлену трудовим договором, але перебувати на території підприємства, установи, організації дозволяється, оскільки трудові відносини не припиняються. В судовому засіданні начальник бурової установки [PERSON] не зміг пояснити суду, чому позивача [PERSON] не було допущено на робоче місце після оголошення догани. По факту недопущення до роботи, [PERSON] через засоби поштового зв`язку «Укрпошта» направлено цінний лист до Полтавського ВБР про надання наказів про оголошення догани, відсторонення від посади, а також вимогу не чинити опір у реалізації права на працю, проте Відповідач порушуючи, в тому числі, і вимоги Закону України «Про інформацію» не надав жодної відповіді. Відповідно до п. 3.15 Типового положення, при незадовільних результатах перевірки знань з питань охорони праці працівники, протягом одного місяця повинні пройти повторне навчання і повторну перевірку знань. Відповідальність за організацію і здійснення інструктажів, навчання та перевірки знань працівників з питань охорони праці покладається на роботодавця. Друга перевірка з охорони праці відбулась 15 жовтня поточного року, навчання всупереч вимог законодавства не проводили, запрошень до кабінету (куточку) з охорони праці, щоб [PERSON] міг, в тому, числі готуватись до екзамену і володів повною інформацією не надавали, вручили лише білети з переліком питань, які виносились на екзамен. За результатами другої перевірки знань [PERSON] знову визнали таким, що не склав іспиту, хоча, на всі питання комісії, як він вказав у судовому засчіданні, він відповідав. За наслідками перевірки [PERSON] був відсторонений від роботи, без збереження заробітної плати про що його під підпис ознайомили лише після другого екзамену - 15.10.2019, копії наказу на вимогупозивача не надали. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24 грудня 1999р № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП), Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 р. за № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час дослідження матеріалів справи було встановлено, що копія наказу №446 від 02.09.2019 року виданого представником відповідача позивачу (т.1 а.с.29-30) та наданий представником відповідача для огляду в судовому засіданні оригінал мають розбіжності. Дані розбіжності видно при огляді даних документів без спеціальних знань, а саме: підписів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Як вказала представник відповідача, чому маються розбіжності вона не знає, так як оригінал наказу їй надано перед судовим засіданням. Учасники процесу відмовилися від клопотання про проведення експертизи після встановлення даного факту. Час відсторонення від посади почав свій перебіг із 3 жовтня 2019 по день подання позову до суду. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений устатті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю відповідно до абзацу 2 підпункту 3.1. пункту 3 Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2007 від 16 жовтня 2007 року означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою. А в абзаці 2 підпункту 4.1. пункту 4 Рішення Конституційного Суду України №14-рп/2004 від 7 липня 2004 року зазначено, що право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013 зазначено, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Частиною 2статті 2 КЗпП України, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладання договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст.3, ст.4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організації незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно пункту 18Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення, якими є догана і звільнення. Відповідно достатті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом статей 147-1,149 КЗпП України, статті 81 ЦПК у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця. Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника. Для притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідна сукупність таких умов: конкретний факт порушення (дія чи бездіяльність); порушення стосується лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; з моменту виявлення порушення до накладення дисциплінарного стягнення минуло не більше місяця. Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватись для того, щоб звільнення було законним. Відповідно до ч. 1 статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. У пункті 22 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями147-1,148,149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Крім того, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). При цьому суд враховує, що за положеннями ч.2 ст. 235 КЗпП України, суд виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року. Під час підготовчого засідання, позивач [PERSON] відмовився від позовної вимоги про поновлення на роботі, про що подав заяву про зменшення позовних вимог( т.1 а.с.117-119). Таким чином, суд приймає до уваги наданий позивачем [PERSON] розрахунок за вимушений прогул, який розраховується з жовтень 2019 року 16 робочих днів 180 робочих годин, та за листопад 2019 року 7 робочих днів та 84 робочих години ( т.2 а.с.112). При цьому суд бере до уваги також лікарняний лист серії АДЦ №154351 [PERSON] , згідно якого встановлено, що позивачу здійснено оплату за лікування ( т.2 а.с.163-164). В даному лікарняному листі вказано період лікування з 07.10 по 11.10.2019 року, кількість днів 5, середньоденна заробітна плата - 820,42 грн., що становить 820,42 поділити на 12 годин роботи в день = 68,36 грн. за годину. Нараховано 4102.10 грн.. Також виплачено позивачу за лікарняний із фонду, під час його перебування за два дні вихідних - 1640,84 грн. По лікарняному листі виплачено позивачу всього 5742, 94 грн, що неоспорюється позивачем. В зв"язку з цим до сплати позивачу відповідачем необхідно сплатити 180 робочих годин плюс 84 робочих години, мінус 60 робочих годин перебування на лікарняному дорівнює 204 робочих години, які помножити на 68,36 грн за годину, яка вирахувана, та вказано у лікарняному листі відповідачем, та не оспорювалася позивачем і становить 13 947,13 грн.. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для стягнення моральної шкоди необхідна наявність трьох обставин, які зазначені у ст. 237-1 КЗпП. Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст.2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Представник відповідача надав до суду табель обліку використаного робочого часу за жовтень та листопад місяць 2019 року та лікарняний лист (т.2 а.с.144-146), Згідно даних доказів наданих відповідачем встановлено, що позивач [PERSON] перебував на лікарняному і що погіршення стану його здоров`я відбулося в період з 07.10.2019 року по 14.10.2019 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЦ №154351. Крім того, позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в грубому порушенні його трудових прав, приниженні честі та гідності, ділової репутації, зміні звичних життєвих умов, необхідності відстоювати свої права та репутацію. Суд бере до уваги, що позовна вимога пред`явлена не до відповідача - ПАТ «Укргазвидобування», а до третьої особи - Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування». За таких обставин, враховуючи, що при ухваленні рішення, суд не може виходити за межі позовних вимог, а їх частина пред 'явлена не до Відповідача, а до третьої особи, позов в частині стягнення з третьої особи - Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. пред 'явлений у спосіб, який не передбачений ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню з цієї підстави. 29.10.2019р. позивач звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом де відповідачем визначив ПАТ «Укргазвидобування». Але, з позовних вимог вбачається, що позивач просить суд стягнути з третьої особи - Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» премію до Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості в межах посадового окладу. За таких обставин, враховуючи, що при ухваленні рішення, суд не може виходити за межі позовних вимог, а їх частина пред`явлена не до Відповідача, а до третьої особи, позов в частині стягнення з третьої особи - Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» премії до Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості в межах посадового окладу пред`явлений у спосіб, який не передбачений ЦПК України, а тому не підлягає задоволенню. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). У рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимогст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У частині четвертій статті 10 ЦПК Україниістатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29). Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат За приписамист.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовкою до їх розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2305,2 грн. 00 коп. ( а.с.1). Що стосується судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного: Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ці самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано суду першої інстанції копію договору про надання правової допомоги від 05.09.2019 року, копії квитанції до прибуткових касових ордерів; копію акту виконаних робіт, транспортні витрати на проїзд до місця знаходження суду та назад. У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим. Суд, оцінюючи обґрунтованість клопотання представника позивача, заперечення відповідача в контексті положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою. При цьому, суд погоджується з доводами представника відповідача про необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги у суді першої інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг, критерію реальності таких витрат. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для ухвалення у справі судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу згідно квитанції до прибуткових касових ордерів - 1500,2000,700 грн а всього 4200 гривень (т.2 а.с.128-130), представництво інтересів у суді 09.02.2021 р. - 1050 гривень, транспортні витрати на проїзд до місця знаходження суду та назад в сумі 439 гривень (т.2 а.с.133-134), що на думку суду є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, а всього 5689,0 грн. грн. Враховуючи вищезазначене, суд вважає уточнені позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування", треті особи: Філія бурового управління "Укрбургаз", Полтавське відділення бурових робіт філії бурового управління "Укрбургаз" ПАТ "Укргазвидобування" про скасування наказу щодо оголошення догани, стягнення грошової премії в розмірі посадового окладу, скасування наказу про проведення позачергової перевірки знань з охорони праці та відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди частково доведеними, що грунтуться на дійсних обставинах справи, підтверджуються належними та допустими доказами, а отже є такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що згідно позовних вимог позивача [PERSON] , а саме про скасування наказу щодо оголошення догани, стягнення грошової премії в розмірі посадового окладу, скасування наказу про проведення позачергової перевірки знань з охорони праці та відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди задоволенню підляє три вимоги, а саме про скасування наказу щодо оголошення догани, скасування наказу про проведення позачергової перевірки знань з охорони праці та стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, що становить 60 % від загальних позовних вимог, то в зв"язку з цим саме 60% судових витрат сплачених [PERSON] потрібно стягти із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial