Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом до відповідачів Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича та Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить 1/3 частини квартири у [ADDRESS], яке на даний час не скасоване та в ній постійно проживають і зареєстровані він, його дружина з донькою, а іншого житла немає. Позивач зазначає, що між ним та ПАТ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ним було передано в іпотеку 1/3 вищезазначеної квартири в забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» від 26.09.2007 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.05.2016 року, яке набрало законної сили у зв'язку з неналежним виконанням вищезазначеного договору кредиту [PERSON] з неї було стягнуто заборгованість у сумі 110129,56 доларів США, але виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення було закрито у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Окрім того, позивач зазначає, що 12.10.2017 року йому стало відомо про те, що його квартира з 12.10.2016 року зареєстрована на праві власності за ПАТ КБ «Приватбанк» приватним нотаріусом Швець Р.О. на підставі вищевказаного договору іпотеки. Вказані дії нотаріуса щодо реєстрації права власності вищезазначеної квартири за ПАТ КБ «Приватбанк» позивач вважає неправомірними, оскільки окремий договір ним з іпотекодержателем ніколи не укладався та таке зверненя на предмет іпотеки є таким, що суперечить розділу 4 Закону України «Про іпотеку», а в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» існує пряма заборона на звернення стягнення на предмет іпотеки, в випадку, коли зазначене майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, якщо таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя і у нього у власності не знаходиться інше нерухоме майно, за визначених законом умов. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просив захистити суд його право власності на вищезазначену квартиру, скасувавши рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру та витребувати її з чужого незаконного володіння Публічного Акціонерного товариства КБ «Приватбанк». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача, ПАТ КБ «Приватбанк», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність та бездоказоавість. Окрім того, представник позивача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому також просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість і ненадання позивачем належних та допустимих доказів, оскільки, договір іпотеки, укладений між позивачем, третіми особами та банком і заставна містять відповідне застереження щодо позасудового врегулювання вимог Іпотекодержателя щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, а мораторій щодо заборони стягнення на житлове майно за споживчими кредитами в іноземній валюті є лише відстроченням виконання зобов'язань та тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати) без згоди власника зазначене майно та не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом, а тому нотаріус, як державний реєстратор не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії та на відмову у державній реєстрації. Відповідач, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, заяв, відзиву чи клопотань до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи, [PERSON] та [PERSON], про розгляд справи повідомлялись належним чином, в судове засідання не з'явились, заяв, клопотань чи пояснень до суду не надали, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши та перевіривши матеріали справи, встановив такі обставини. Судом встановлено, що 26.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КІО0GА00000479, в забезпечення якого між ПАТ КБ «Приватбанк» між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки квартири, відповідно до якого іпотекодавці, у власності яких по 1/3 частині за кожним перебувала квартира в забезпечення виконання умов кредитного договору передали в іпотеку трьохкімнатну квартиру, загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 36,0 кв.м, що знаходиться за адресою: у [ADDRESS]. В забезпечення виконання умов вищезазначеного кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було підписано заставну № 005319, відповідно до якої квартира у [ADDRESS] була передана в заставу. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.05.2016 року, яке набрало законної сили, у зв'язку з неналежним виконанням вищезазначеного договору кредиту [PERSON] з неї було стягнуто заборгованість у сумі 110129,56 доларів США, але виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення було повернуто згідно з постановою відділу Обухівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12.09.2016 року стягувачу ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки інше майно у боржника відсутнє. Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, станом на 21.10.2014 року квартира, загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 36,0 кв.м, що знаходиться за адресою: у [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1/3 частині за кожним. 12.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 62,1 кв. м, житловою площею 36,0 кв.м, що знаходиться за адресою: у [ADDRESS] на підставі Договору іпотеки квартири від 26.09.2007 року, а підставою внесення запису зазначено Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31895467, номер запису про право власності [NUMBER], дата державної реєстрації 12.10.2016 року. Виходячи з характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору на підставі договору іпотеки квартири від 26.09.2007 року, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в договорі іпотеки. Відповідно до п. 22 Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання забезпеченого іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку» . Позасудовий порядок зверенння стягнення передбачений Застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку", а саме п. 27 Договору іпотеки квартири, який встановлює, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що Іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавців та шляхом продажу Іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Частиною 1 ст. 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 898-IV, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Матеріали справи свідчать, що відповідно до п. 27 Договору іпотеки передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється на підставі звернення стягнення на предмет іпотеки, та передачею іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Проаналізувавши наведений пункт договору можливо зробити висновок про те, що позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору, або (якщо шляхом переходу права власності на предмет іпотеки) виключно за умови письмового повідомлення про це іпотекодавців. Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що під час відчуження вказаної квартири договору про добровільну передачу спірної квартири у власність ПАТ КБ «Приватбанк» укладено не було, а [PERSON] як і [PERSON] та [PERSON], як іпотекодавці не надавали своєї згоди про передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. Також, належного письмового повідомлення іпотекодавців не було. Посилання представника відповідача на той факт, що банк повідомляв іпотекодавців письмово в 2011 році (а.с.79) судом до уваги не беруться, адже в цьому повідомленні міститься лише вимога про погашення заборгованості та посилання на можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Тоді як прямого та конкретного повідомлення про застосування саме застереження про задоволення вимог іпотеко держателя - відсутнє. Належна [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності по 1/3 частині за кожним квартира підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позивача, загальна площа не перевищує 140 кв. метрів, що підтверджується договором іпотеки, а про факт відсутності у позивача іншого нерухомого майна свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 73849154 від 21.10.2014 року (а.с.11). Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Ч. 1 ст. 15 Закону, передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону - державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Згідно до ч. 9 ст. 15 Закону - державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону - державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Пунктом 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року передбачено, що нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об'єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Судом встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. не здійснював перевірки щодо відповідності належного об'єкта нерухомого майна наведеним положенням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", що свідчить про недотримання відповідачем Швець Р.О. вимог пункту 46 Порядку № 868 при прийнятті оскаржуваного рішення та проведенні реєстраційних дій. Окрім того нотаріусом не було перевірено умов самого договору іпотеки на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та факт дотримання вимог статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку», прийняття рішення та проведення державної реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приватбанк» не відповідає вимогам Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а відповідно поданий позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування. Крім того, суд не повинен безпосередньо брати участь у зборі доказового матеріалу. Згідно із ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", в частині щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31895467, номер запису про право власності [NUMBER], дата державної реєстрації 12.10.2016 року, вчинене Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, на квартиру [ADDRESS], за зверненням Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", підлягає задоволенню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном: Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31895467, номер запису про право власності [NUMBER], дата державної реєстрації 12.10.2016 року, вчинене Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, на квартиру [ADDRESS], за зверненням Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" порушується право приватної власності позивача, тому є підстави для скасування вищезазначеного зазначеного рішення, а позовні вимоги в частині про витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволенню не підлягають виходячи з таких обставин. У зв'язку з тим, що державна реєстрація за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру скасована, ця обставина свідчить про те, що право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру не припинилось, позивач зі своєю сім'єю продувжує проживати в цій картирі та користуватися нею, а тому підстави для витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відсутні та позовні вимоги суду в установленому законом порядку в цій частині доведені не були. У спірних правовідносинах поновлення порушених прав має здійснюватись не шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а шляхом внесення державним реєстратором запису про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч.1 ст.141 та п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, повязане з розподілом між сторонами судових витрат. Зокрема, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial