Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 02.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «[PERSON] - Торгсервіс Південь» та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №100-14, відповідно до якого позивачем поставлено підприємцю товар, за який відповідач розрахувався частково, залишок заборгованості на час звернення до суду з позовом становить 44546,80грн. 24.12.2014р [PERSON] вніс до Єдиного державного реєстру юридичних осіб інформацію про припинення його діяльності як субєкта підприємницької діяльності, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення з фізичної особи [PERSON] заборгованості за договором в сумі 44546,80 грн, інфляційні збитки у сумі 24587,37 грн, пеню у сумі 27369,01 грн, 3% річних у розмірі 1501,25 грн, всього 98004,43 грн. В судовому засіданні 25.01.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з зазначених підстав; 28.01.2016 року в судове засідання не зявився, в поданій до суду заяві просив справу розглядати в його відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заборгованості відповідача перед підприємством, отримання останнім товару. Факт існування договірних правовідносин між сторонами представником відповідача не оспорюється, просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 02.04.2014р товариство з обмеженою відповідальністю «[PERSON] - Торгсервіс Південь»та ФОП [PERSON] уклали договір купівлі-продажу товару №100-14. За договором Постачальник зобовязується поставити Покупцю, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити товар, на умовах та у строки, передбачені договором. На виконання умов Договору Постачальник 30.07.2014 року, 31.07.2014 року, 28.08.2014 року18.09.2014 року, 14.10.2014 року, поставив Покупцю товар на загальну суму 121942, 94 грн. Цей факт підтверджують видаткові накладні, а саме №16875 від 30.07.2014 року, № 17238 від 31.07.2014 року, №21649 від 28.08.2014 року, №24701 від 18.09.2014 року, №28609 від 14.10.2014 року. Покупець частково оплатив поставлений Постачальником товар. Однак, покупець не в повному обсязі виконав покладений на нього обовязок по оплаті поставленого товару. У звязку із чим Позивач надіслав Відповідачу претензію №58 від 04.08.2015 року з вимогою сплатити заборгованість за товар. Після отримання претензії відповідач частково сплатив суму заборгованості 12.08.2015 року у розмірі 500, 00 грн. Таким чином, основний борг за Договором купівлі-продажу №100-14 від 02.04.2014 року, на теперішній час, становить 44546, 80 грн., оскільки відповідач не розрахувався в повному обсязі за поставлений товар відповідно до видаткових накладних. За своєю правовою природою правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є правовідносинами поставки товару. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України). Пунктом 3.3 договору сторони визначили, що розрахунок з відстрочкою оплати допускається на строк до 21 дня, з дня фактичної передачі товару Покупцю. Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.6.1 договору у разі порушення покупцем строків оплати, передбачених розділом 3 договору із покупця стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. 24.12.2014року зареєстровано припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON], про що внесено відповідний запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців №25010060005005218, що підтверджується витягом з реєстру серії №21214716 від 22.09.2015р . Відповідно до Ухвали Господарського суду Херсонської області від 29.09.2015р суд провадження у справі за позовом ТОВ«[PERSON] - Торгсервіс Південь» до [PERSON] про стягнення суми боргу, неустойки та трьох відсотків річних припинив в порядку п.1 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку із непідвідомчістю справи господарському суду. Частиною 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Згідно зі ст. 53 ЦК України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в Постанові у справі № 6-125цс13 від 4 грудня 2013 року суд прийшов до висновку, що з огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення субєкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру субєктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 Цивільного кодексу України). Арифметичний розрахунок позовних вимог відповідачем не оспорюється. Виходячи з розрахунку позивач нарахував відповідачеві за несвоєчасну оплату отриманого товару пеню за період з 16.11.2014 по 12.10.2015 року у сумі 27369,01 грн (п.6.1 договору); 3% річних за загальний період з 20.08.2014 по 12.10.2015 у сумі 1501,25 грн. та втрати від інфляції у сумі 24587,37 грн. за період жовтень 2014р по вересень 2015 року, всього 98004,43 грн. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача, про те, що видаткові накладні не є допустимим доказом постачання та отримання товару [PERSON] так як Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (видаткові накладні, рахунки-фактури, податкові накладні, акти виконаних робіт тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, якими встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. В якості доказів постачання відповідачу товару позивачем надані видаткові накладні, які відносяться до переліку первинних документів і які мають всі реквізити у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Що стосується відсутності товарно-транспортних накладних, які підтверджують перевезення товарів, придбаних відповідачем, суд зазначає наступне. ТТН це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. ТТН разом з шляховими листами є основними документами на перевезення вантажів. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортна накладна не є первинним документом, що підтверджує факт придбання товарів, а є документом, що засвідчує факт перевезення. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників) та не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку витрат та податкового кредиту. При цьому ТТН не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей В силу статті 599 ЦК України та частини першої ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. Надані позивачем первинні документи підтверджують факт проведення між сторонами господарських операцій за договором, та виникнення дебіторської заборгованості у позивача, та відповідно кредиторської заборгованості у відповідача. Як зазначено в п.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. №01-06/928/2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо отримання товару невідомими особами, оскільки у додатку №1 до договору купівлі-продажу містяться підписи, прізвища та ініціали матеріально-відповідальних осіб, що уповноважені відповідачем отримувати товар. У тому ж додатку міститься умова про те, що Покупець несе відповідальність за отримання товару, постановленого продавцем, не уповноваженими на те особами. Оскільки прострочення виконання грошового зобов'язання має місце, тому суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved