Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Вказуючи на те, що 09. 09. 2014 року відповідач [PERSON] надав позивачу та третій особі [PERSON] довіреність на право володіння користування та розпорядження на власний розсуд належним відповідачу [PERSON] на праві приватної власності автомобілем марки ГАЗ-330232-414 СПГ 2007 року випуску, шасі № 9633023272264548 33023070085594 тип ТЗ - вантажний, вантажопасажирський, білого кольору, реєстровий номер ВІ 2521АР, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] Далі, позивачем та відповідачем [PERSON] були узгоджені усі істотні умови угоди купівлі-продажу даного автомобіля та ніяких заперечень стосовно ціни та предмета угоди не виникало. Позивач вказує, що даною угодою на справді було приховано інший правочин, а саме договір купівлі-продажу, за яким позивач передав відповідачу [PERSON] Кошти в сумі 45 000 грн. За даний автомобіль, про що складено власноручно написана розписка, а сам відповідач [PERSON] передав даний автомобіль позивачу, оригінал технічного паспорту на генеральну довіреність з правом відчуження вказаного авто. Позивач вказує, що з вересня 2014 року автомобіль знаходився повністю у його власності, а в травні 2016 року під час перереєстрації даного авто на своє ім'я в органах ДАІ позивач дізнався, що одним із працівників відповідача - ВДВС у Диканському ГТУЮ у Полтавській області було накладено арешт на все майно належне відповідачу [PERSON] і саме на вказане авто. У зв'язку з цим позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати довіреність від 09. 09. 2014 року удаваним правочином, з визнанням укладеним 09. 09. 2014 року договору купівлі-продажу вказаного автомобіля. Далі, позивач просить визнати за ним право власності на вказаний автомобіль марки ГАЗ-330232-414 СПГ та звільнити даний автомобіль з-під арешту. Ухвалою суду 19 вересня 2016 року, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору по справі було залучене Акціонерне товариство "Ощадбанк" на стороні відповідачів. На розгляд справи у відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] не з"явився, а до суду подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити в його відсутність та задоволити його позовні вимоги в повному обсязі виходячи з наявних у матеріалах справи доказів. Представник відповідача Диканського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у судове засідання не з'явився, але на адресу суду надіслали лист про відсутність заперечень проти задоволення позову та прохали розгляд справи проводити у відсутність їхнього представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча про час слухання справи був повідомлений шляхом направлення поштового повідомлення за зареєстрованим місцем проживання в порядку , визначеному ч.5 ст. 74 ЦПК України, причин своєї неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не подав. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства Акцент-Банк у відкрите судове засідання також не з"явився, а до суду надіслав листа в якому зазначив, що розгляд справи не можливий у випадку не надання затребуваних судом відомостей від третьої особи по справі Акціонерного товариства "Ощадний банк" про обмеження відчуження транспортного засобу з підстав правовідносин з АТ "Ощадбанк". При цьому в своєму запереченні на позовні вимоги позивача, представник відповідача зазначає, що вказані позовні вимоги відповідач не визнає, заперечує проти нього, вважає його безпідставним та таким, що не є обгрунтований належними доказами. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в судове засідання не з"явився, а до суду надіслав листа про розгляд справи в його відсутність та просив рогляд справи провадити за наявними в справі доказами. Третя особа [PERSON] в судове засідання, також не з"явилася, а до суду подала письмову заяву, в якій зазначає, що вона проти позовних вимог позивача не заперечує та просить розгляд справи проводити в її відсутність . За вказаних обставин розгляд справи був проведений без участі сторін на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, вивчивши письмові заяви та пояснення учасників по цивільній справі та дослідивши наявні докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Встановлено, що 09 вересня 2014 року відповідач [PERSON] надав позивачу [PERSON] спільно з третьою особою [PERSON] довіреність на право володіння, користування та розпорядження на власний розсуд належним йому на праві власності автомобілем марки ГАЗ-330232-414 СПГ 2007 року випуску, шасі № 9633023272264548 33023070085594 тип ТЗ вантажний, вантажопасажирський, білого кольору, реєстровий номер [NUMBER], що підтверджується відповідною довіреністю, посвідченою Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON], всі істотні умови угоди сторонами було узгоджено та ніяких заперечень стосовно ціни та предмета угоди у сторін не виникало. Далі, відповідачем [PERSON] було отримано від позивача грошові кошти за передачу транспортного засобу у сумі 45 000 грн. 00 коп., про що 09. 09. 2014 року складена власноручно написана розписка про отримання коштів та про відсутність претензій. Тобто, тим самим вчинені позивачем та відповідачем [PERSON] дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Потім, після придбання вказаного автомобіля позивач перереєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ своєчасно не провів. Встановлено, що після укладеної угоди позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах. З 2014 року автомобіль фактично знаходився у власності позивача [PERSON], він проводив необхідний догляд за автомобілем, вкладав у нього кошти, здійснював необхідне страхування, що підтверджується відповідним страховим полісом. Але, під час перереєстрації позивачем спірного автомобіля на своє ім'я у відповідних органах було з'ясовано, що 10 травня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС в Диканському районі ГТУЮ у Полтавській області при примусовому виконанні виконавчого документу про стягнення з відповідача [PERSON] боргу в загальній сумі 35 799 грн. 69 коп., була ухвалена постанова про накладення арешту на все майно вказаного відповідача, тобто і на спірний автомобіль. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивность, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як передбачено п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Крім того, Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин, норм актів законодавства України та судової практики, в дійсності між позивачем та відповідачем був укладений не односторонній правочин у вигляді довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач передав у власність позивача автомобіль, а останній прийняв його та сплатив за нього грошову суму коштів, визначену між сторонами. Тому довіреність була видана відповідачем виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу, який з відповідачем насправді вчинили, тому до відносин нас, як учасників даного правочину необхідно застосовувати відповідні правила правочину, який ми мали на увазі, тобто який ми з відповідачем приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені довіреністю. За удаваною довіреністю як правочином обидві ми з відповідачем свідомо документально оформили її, але насправді між нами були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Підтвердженням того, що був укладений удаваний правочин свідчить те, що фактично позивачу були передані всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобіля, зняття його з обліку в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання права користування чи керування автомобілем, а його реальне відчуження шляхом видання відповідної довіреності з метою приховання іншого правочину - купівлі-продажу автомобіля. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вказаний вище транспортний засіб, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, а на підставі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в праві користування та розпорядження своїм майном. Вимоги ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантують та забезпечують непорушність права власності. Ніхто не може бути позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена в його здійсненні лише у випадках і порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до ст. ст. 235, 328, 334, 391 ЦК України, ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», а також п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позивач правомірно набув право власності на вказаний автомобіль саме 09 вересня 2014 року, а постанова про накладення арешту на автомобіль порушує його, як власника автомобіля право на вільне користування, володіння та розпорядження належним йому майном, оскільки на момент накладання арешту на автомобіль він фактично належав позивачу. На теперішній час наявність арешту на спірний автомобіль позбавляє позивача можливості провести перереєстрацію придбаного ним автомобіля і, відповідно, позбавляє його можливості в повному обсязі здійснювати свої права власника автомобіля. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Приймаючи до уваги ту обставину, що на час накладання арешту на автомобіль у 2016 році, автомобіль належав позивачу на праві власності, і враховуючи правомірність відчуження відповідачем [PERSON] вказаного автомобіля, то для поновлення прав позивача, необхідно зняти арешт із вказаного автомобіля. На підставі викладеного,

Outcome: approved