Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] 20 липня 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформації, зобовязання спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, у якій просить суд визнати недостовірними та зобов'язати відповідача спростувати відомості шляхом розміщення на тому ж веб-сайті спростування недостовірної інформації. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму компенсації моральної шкоди в розмірі 1 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 05 липня 2016 року на сторінці [PERSON] в соціальній мережі facebook була розміщена публікація наступного змісту (мовою оригіналу): «В продолжение темы. … Еще не успело утихнуть общественное возмущение избиением депутатом от "Оппоблока" пожилой женщины как, похоже, у нас в городе снова скандал. Сегодня в районе 12-00 на работников коммунального предприятия, которые приехали реконструировать клумбы возле кафе "Рио" на Набережной, было совершено нападение. Жители города неоднократно жаловались в исполком городского совета, что посетители кафе паркуют свои автомобили в пешеходной зоне и препятствуют отдыху граждан. Коммунальными службами было принято решение поднять бордюры, чтобы воспрепятствовать проезду транспорта на тротуар и расширить клумбы с зелеными насаждениями. В результате, ВНИМАНИЕ (!) группа спортсменов во главе с ДЕПУТАТОМ (!!) городского совета [PERSON], сыном другого депутата горсовета и кандидатом в депутаты в [PERSON] (!!!) [PERSON] угрожая физической расправой бейсбольными битами напала на коммунальщиков и журналистов (!!!). Последние ретировались с места событий и снимали издалека как титушки грузят биты в черные джипы. Это Днепр, детка, это Днепр. Город, в котором нечисть, при полном попустительстве правоохранителей, чувствует себя безнаказанно... … Если власть хочет, чтобы ее уважали - она обязана показать зубы. … Репост видео депутатов с битами приветствуется.» Зазначає, що у вказаній публікації відповідач обвинувачує позивача в нападі на комунальників з погрозою фізичного насильства бейсбольними битками. До публікації додано відеозапис, який начебто підтверджує факти викладені в публікації. Вважає, що вказана інформація є недостовірною та такою що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки зранку 05 липня 2016 року представниками Комунального підприємства «Управління ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпропетровської міської ради розпочато демонтаж проїзду на пішохідній зоні в районі будинку № 19д по вул. Набережній Січеславській в м. Дніпропетровську. Позивач не був присутній при проведенні такого демонтажу та не бачив, а тим більш не здійснював жодних протиправних дій щодо службових чи посадових осіб органів місцевого самоврядування чи комунального підприємства. Позивач після обіду указаного дня знаходився біля розважального комплексу «The rio club», що находиться на Набережній Січеславській в м. Дніпропетровську. Дійсно в цей день його друзі подарували йому сувенірну бейсбольну битку, яка була придбана ними в Сполучених Штатах Америки, яка і зафіксовану на відеозаписі. Жодних погроз насильством за допомогою даної битки до жодної людини з його боку не було здійснено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість, недоведеність та безпідставність, просила відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено, що згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації , оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації. Пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05 липня 2016 року на сторінці [PERSON] в соціальній мережі facebook була розміщена публікація за визначеним посиланням наступного змісту: «В продолжение темы. … Еще не успело утихнуть общественное возмущение избиением депутатом от "Оппоблока" пожилой женщины как, похоже, у нас в городе снова скандал. Сегодня в районе 12-00 на работников коммунального предприятия, которые приехали реконструировать клумбы возле кафе "Рио" на Набережной, было совершено нападение. Жители города неоднократно жаловались в исполком городского совета, что посетители кафе паркуют свои автомобили в пешеходной зоне и препятствуют отдыху граждан. Коммунальными службами было принято решение поднять бордюры, чтобы воспрепятствовать проезду транспорта на тротуар и расширить клумбы с зелеными насаждениями. В результате, ВНИМАНИЕ (!) группа спортсменов во главе с ДЕПУТАТОМ (!!) городского совета [PERSON], сыном другого депутата горсовета и кандидатом в депутаты в [PERSON] (!!!) [PERSON] угрожая физической расправой бейсбольными битами напала на коммунальщиков и журналистов (!!!). Последние ретировались с места событий и снимали издалека как титушки грузят биты в черные джипы. Это Днепр, детка, это Днепр. Город, в котором нечисть, при полном попустительстве правоохранителей, чувствует себя безнаказанно... … Если власть хочет, чтобы ее уважали - она обязана показать зубы. … Репост видео депутатов с битами приветствуется.» Відповідачем при розгляді справи не спростовано факт публікації ним указаної інформації. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали суду, що 05 липня 2016 року працівниками комунального підприємства виконувались роботи по вул. Січеславській Набережній біля ресторану «Ріо», які зазнали нападу осіб, які підїхали на позашляховику, з якого вийшли молоді чоловіки, серед яких ймовірно був [PERSON], які вимагати, щоб останні припинили роботи. Працівники бачили, що у хлопців в руках були якісь предмети схожі на биту або палку. Після цього роботи припинили. Свідок [PERSON] показав суду, що до редакції повідомили що напали на групу працівників. Приїхавши на місце вони побачили групу молодих людей спортивної статури, які стояли і спілкувалися між собою. До них підійшов молодий чоловік і запитав, що вони тут роблять, пізніше він дізнався, що це [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що приїхали на зустріч з [PERSON] Коли підїхали побачили його сина [PERSON] та телевізійну групу, яка знімала ресторан. У [PERSON] була в руках сувенірна бита. Конфліктних ситуацій та комунальних служб не бачили. Також судом встановлено, що відповідно до змісту позовної заяви позивач посилається на те, що він є депутатом Дніпропетровської міської ради, тобто визнає себе публічною особою. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. В даному випадку, якщо позивач вважає, що оспорюваний матеріал був направлений на приниження його честі, гідності та ділової репутації, він мав право скористатися наданим йому ч. 1 ст. 277 ЦК України правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації або у відповідній соціальній мережі з метою обґрунтування безпідставності поширених відомостей, надавши їм іншу оцінку. Своїм правом позивач не скористався, вирішивши звернутися безпосередньо до суду. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проаналізувавши інформацію викладену відповідачем в соціальній мережі facebook, суд вважає, що дана інформація містить оціночні судження та не може вважатись інформацією, яка порочить честь та гідність, оскільки відповідач як публічна особа, якій місцевою громадою делеговано повноваження із управління у сфері місцевого самоврядування, виклав власну позицію щодо певних обставин.\~ З огляду на це згідно із положеннями ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і не можуть бути спростовані, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29 березня 2005 року. У зв'язку з наведеним суд вважає, що позивачем не доведено факт, що поширена відповідачем інформація була цілеспрямованою дією з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію. Відповідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У відповідності до положень\~статті 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~\~\~ Отже, заслухавши та дослідивши пояснення сторін, свідків, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам\~статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосовно поширення відповідачем недостовірної інформації не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки [PERSON] не надано підтвердження, що поширена інформація є недостовірною та відповідачу було відомо про недостовірність, неправильність цієї інформації та як саме поширена інформація порушила його особисті майнові права. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно наслідкового звязку між діями відповідача та начебто завданою шкодою, а отже в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, сплачений позивачем судовий збір стягненню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed