Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд визнати недійсним кредитний договір № SUHIGK00000015, укладений 17.07.2007 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2007 року він уклав з ПАТ КБ ПриватБанк кредитний договір № SUHIGK00000015, відповідно до якого банк надав йому кредит в розмірі 52000 доларів США з кінцевим терміном повернення 16.07.2037 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Надання кредитних коштів за кредитним договором № SUHIGK00000015 від 17.07.2007 року відповідає всім ознакам споживчого кредиту, тому до даних правовідносин застосовуються норми ЗУ Про захист прав споживачів. Вважає, що даний кредитний договір є недійсним з огляду на наступне: 1. Невиконання перед договірної роботи, не повідомлено споживача у письмовій формі про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, суму адміністративних витрат, витрат на страхування, юридичне оформлення тощо; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. 2. Умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. 3. Навмисне ненадання банком важливої інформації, що згідно ч.2 п.2 ст. 19 Закону України «Про захист справ споживачів» є такою, що вводить в оману. Крім того, кредитний договір не відповідає вимогам Правил надання\~ банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.07.2007 року, а саме: 1. Відсутність обґрунтування вартості супутньої послуги (відсутність посилання на нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).2.Не зазначено тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредит. 3.Відсутність графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. 4.Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (перевірку наданих документів). 5.Відсутність письмового попередження, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. 6.Відсутність письмової інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника, при вирішенні питання врахувати письмові заперечення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та [PERSON] 17 липня 2007 року був укладений кредитний договір № SUHIGK00000015, відповідно до якого банк надав йому кредит в розмірі 52 000 доларів США на наступні цілі: 40 000 доларів США на купівлю квартири, 12 000 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, з кінцевим терміном повернення 16.07.2037 року (а.с. 10-12). З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором № SUHIGK00000015 між ПАТ КБ ПриватБанк і [PERSON] 17.07.2007 року укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру № 3, яка знаходиться у м. Шостка Сумської області, по вул. Леніна, буд. 23 (а.с. 34-39). 04.02.2013 року між ПАТ КБ ПриватБанк і [PERSON] було укладено додаткову угоду, згідно якої було внесено зміни до вищевказаного кредитного договору та проведено реструктуризацію по кредиту (шляхом зменшення простроченої заборгованості). Також був встановлений графік погашення кредиту (а.с. 44,45). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч.1 ст. 626, ст 627, ч.1 ст. 628 ЦК України передбачають, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч.1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач має право на одержання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Положеннями ч.5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. У ч.ч.1, 2, 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" йдеться про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що [PERSON] у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем відповідного повідомлення, розрахунку орієнтованої сукупної вартості споживчого кредиту та Заяви-анкети (а.с.40-43). Також позивач своїм підписом на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього та на всіх додаткових угодах фактично підтвердив, що банк надав йому у письмовій формі та в повному об'ємі інформацію, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (а.с. 10-12, 44, 45). Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача, що спірний кредитний договір не передбачає графіку платежів, оскільки в п.7.1 кредитного договору зазначено, що погашення заборгованості за договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 437,55 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Також, в п. 7.1 зазначений кінцевий термін повернення кредиту - 16.07.2037 року. Крім того, не є підставою для задоволення позову і посилання представника позивача на те, що внаслідок зростання курсу долара США до національної валюти України - гривні збільшився обсяг відповідальності позивача перед банком, так як, тим самим, у договорі передбачені зміни у витратах, що ставить його в невигідне становище. Однак, відповідно до ст. 36 Закону України "Про [PERSON] України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12.11.2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи такий договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", для визнання несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності умов кредитного договору, договору іпотеки та додаткових угод до них, зокрема, оскільки саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, так як зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, суд приймає до уваги, що позивач добровільно погодився на укладення спірних правочинів, сплачував періодичні платежі, не оскаржував й не порушував питання про їх розірвання, а отже, не вважав їх несправедливими. Стосовно твердження представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, то вона не є пропущеною, оскільки, виходячи з положення ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Оскільки договір є діючим, а його несправедливі умови призвели до порушення прав позивача саме у 2015 році, його звернення до суду було здійснено в межах позовної давності, визначеної законом. Саме така правова позиція при вирішення питання щодо перебігу строку позовної давності наведена у п. 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.09.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнути з позивача до державного бюджету Конотопського району 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: approved