Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення солідарно 35560,86 євро заборгованість за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 від 24.07.2017, а також понесених судових витрат Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № К2Р6GВ00260001 про надання останній кредит у розмірі 44902,20 євро на термін до 24.07.2037 року, а відповідач зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядку, встановленому кредитним договором. Зазначають, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а [PERSON] порушила зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 23.03.2016 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 35560,86 євро, яка складається з наступного: 31741,12 євро - заборгованість за кредитом; 3686,74 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 106,72 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 26,28 євро -пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором. Зазначають, що в забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договором поруки. Посилаються на те, що у разі порушення позичальником зобов»язань щодо повернення чергової суми кредиту, кредитодавець має право достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту. Враховуючи, що боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники, просять задовольнити позовну заяву. [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави майнових прав недійсним. Посилається на те, що кредитний договір К2Р6GВ00260001 від 24.07.2007 року укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Умови п. 2.3.1 кредитного догвору є несправедливими з огляду на п. 4 ч. 5 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" оскільки ці умови встановлюють дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки. Вважає несправедливими умови договору щодо ненадання права на розірвання кредитного договору позичальнику відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім того зазначає, що в порушення ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, також споживачеві фінансових послуг не надано повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Чим порушені права споживача та ввело її в оману. Просить визнати кредитний договір та договір застави майнових прав, який було укладено з метою забезпечення виконання зобов»язання, недійсними. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічними позовами до ПАТ КБ "ПриватБанк", в яких просять визнати договори поруки № К2Р6GВ00260001/03, № К2Р6GВ00260001/01 та № К2Р6GВ00260001/02 від 24.07.2007 року припиненими, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» без погодження з поручителями та без укладання відповідних угод до договорів поруки змінив істотні умови договору збільшив процентну ставку, чим збільшив обсяг відповідальності поручителів, що є підставою для визнання договорів поруки припиненими. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позові. Послався на обставини викладені в позові та в письмових запереченнях. Зустрічні позови не визнав в повному обсязі.. Вказав, що посилання відповідача про неповідомлення його про збільшення процентної ставки не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи є докази відправлення повідомлення про це, а також свідчить та обставина, що відповідач збільшила платежі після підвищення процентної ставки саме на суму збільшення. Щодо припинення договору поруки, то вважає, що обраний спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Відповідач [PERSON] вимоги первісного позову не визнала в повному обсязі, зустрічні позови підтримала, посилаючись на обставини, що викладенів зустрічному позові. Додатково вказала, що її ніхто не попереджав про збільшення процентів. Збільшення платежів пояснила тим, що бажала якомога швидше здійснити розрахунок з банком . Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. В матеріалах справи наявні клопотання про розгляд справи без участі відповідачів. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 24.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № К2Р6GВ00260001 ( Т. 1, а.с. 14-15), відповідно до якого [PERSON] отримала кредитні кошти, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44902,20 євро на термін до 24.07.2037 року на наступні цілі: оплата по договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 16.07.2007 року в розмірі 34500 євро, а також на сплату страхових платежів у сум 10402,20 євро , у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту 0,2% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, за який приймається період з «15» до «20» числа кожного місяця. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов'язалася погашати кредит, сплачувати винагороду за резервування та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, визначеному договором шляхом сплати щомісячного платежу, що складає 349,70 євро. Пунктом 2.3 Договору передбачено право банку та умови в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. Так, з 21.10.2008 року збільшено розмір процентної ставки по кредитному договору до 11,04 % на рік, про що було повідомлено [PERSON] листом № 20.1.3.2/6-3241088 від 09.2008 (а.с. 91) В забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором № К2Р6GВ00260001 було укладено договори поруки № К2Р6GВ00260001/03 з поручителем [PERSON] (Т.1, а.с.16), № К2Р6GВ00260001/01 з поручителем [PERSON] (Т.1, а.с.17), № К2Р6GВ00260001/02 з поручителем [PERSON] (Т.1, а.с.18). В силу статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач взяті на себе зобов'язання за цим договором, забезпечення своєчасного погашення кредиту та сплату нарахованих відсотків, не виконала. Як вбачається із розрахунку заборгованості позивача (Т.1 а.с. 4-8) станом на 23.03.2016 року погашення кредиту здійснювалось із порушенням встановлених кредитним договором умов, кредит погашався не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом - 31741,12 євро, заборгованість за відсотками - 3686,74 євро, заборгованість з комісії - 106,72 євро, пеня 26,28 євро. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано. Висновком експерта № 2253 від 14.06.2017 не підтверджено невідповідності розрахунку заборгованості умовам укладеного договору (а.с. 218-239). Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Пеня не є зобов'язанням особи, а є штрафною санкцією за невиконання зобов'язань та має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України у Постанові від 01.04.2015 року № 3-29гс15. За таких обставин та беручи до уваги те, що стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] порушила зобов'язання щодо погашення заборгованості, то на підставі ст. ст. 526, 536, 551, 599, 611, 1054 ЦК України, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору № К2Р6GВ00260001 від 24.07.2016 року слід задовольнити стягнення провести в валюті кредитування та стягнути заборгованість за кредитом в сумі 31741,12 євро, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 3686,74 євро, заборгованість по комісії - 106, 72 євро та стягнути пеню за період з 30.03.2015. по 23.03.2016 в розмірі 768 грн. 95 коп. Зі змісту кредитного договору вбачається, що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту. Статтями 626 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, кредитний договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Матеріалами справи доведено, що сторони досягли згоди щодо укладення кредитного договору, визначили розмір кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення та приступили до його виконання. За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Самостійні підстави визнання споживчих договорів недійсними визначені Законом України «Про захист прав споживачів». Статею 3 цього Закону в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору передбачено, що споживач має право отримати необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товари (роботи, послуги), їх кількість, якість, асортимент, а також про їх виробника. Банк виконав вказану вимогу законодавства, зазначив вказану інформацію в умовах договору, зазначив валюту кредиту, відсоткову ставку, порядок та строки погашення (а.с. 40 - 41 т. 2) Частиною четвертою статті 18 Закону в тій же редакції передбачено, що якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Відповідач не скористалася своїм правом, а приступив до виконання договірних зобовязань. Відповідно до ст. 18 цього Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов»язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору споживчого кредиту. Суд не вирішує питання строків позовної давності, оскільки визначив самостійну підставу для відмови у позові - необґрунтованість заявлених вимог. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до роз»яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Якщо в договорі поруки не узгоджені можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з підстави зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12 було викладено правову позицію про те, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Наведений вище висновок Верховного Суду України щодо застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України, за правилом ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права і відступлення від зазначеної позиції має бути обґрунтовано наведенням відповідних мотивів. З листа Публічного акціонерного товариства «ПриваБанк» 20.1.3.2/6-3241088 від 09.2008 (а.с. 91), адресованого [PERSON] та розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, вбачається, що банк в односторонньому порядку прийняв рішення про підвищення відсотків за кредитним договором до 11,04% на рік з 21.10.2008 року. Про вказані зміни до умов договору не було повідомлено поручителів, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності. Враховуючи наведені обставини, доводи зустрічних позовних заяв про те, що в силу положень ч.1 ст.559 ЦК України, порука перед банком за належне виконання [PERSON] зобов"язань за кредитним договором, є припиненою, заслуговують на увагу. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати (а.с.1), які відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial