Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

В лютому 2019 р. керівник Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним,визнання спадщини відумерлою. В позові зазначає,що [INFO] помер [PERSON] ,який у зареєстрованому шлюбі не перебував ,дітей не мав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина,до складу якої входить квартира [ADDRESS] ,в якій [PERSON] на час смерті був зареєстрований один. 07.10.2017 р. [PERSON] приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М.було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] ,на підставі якої заведено спадкову справу № 28/2017 до майна померлого [PERSON] ,інші особи права на спадщину [PERSON] не заявляли. На теперішній час проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12017080080001712 за фактом смерті [PERSON] ,яким встановлено,що на час смерті [PERSON] мешкав один,причину смерті [PERSON] не встановлено через гнилісні зміни. 10.10.2017 р. [PERSON] звернулась з позовом до Вільнянського районного суду Запорізької області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] та визнання права власності на майно,який заочним рішенням цього суду від 16.10.2017 р.було задоволено ,встановлено факт спільного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] до 01.05.2017 р.та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . В подальшому,ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.12.2017 р.заочне рішення від 16.10.2017 р.у цій справі було скасовано,ухвалою від 02.01.2018 р.позов [PERSON] залишено без розгляду. 31.10.2017 р.за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.10.2017 р.,скасованого ухвалою від 28.12.2017 р.,яке не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення,тому право власності [PERSON] на спірну квартиру не є правомірно набутим та не могло бути відчужене. Проте,19.12.2017 р.на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі-продажу право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] . За відсутності спадкоємців [PERSON] за законом та заповітом,спірна квартира в порядку,передбаченому ст.1277 ЦК України,мала перейти у комунальну власність як відумерла спадщина,проте територіальна громада в особі Запорізької міської ради не була залучена до участі у розгляді справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на спірне майно та не була обізнана про вибуття майна з її власності. Перебування спірної квартири у власності [PERSON] порушує охоронюваний законом інтерес Запорізької міської ради щодо набуття у власність відумерлої спадщини відповідно до положень ст.1218,1270,1277,1283 ЦК України. Посилаючись на те,що спірна квартира вибула із власності Запорізької міської ради не з її волі іншим шляхом,на підставі правочину,який підлягає визнанню недійсним,позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу квартири за адресою [ADDRESS] ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 285143123101,укладений 19.12.2017 р.між [PERSON] та [PERSON] ,нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М.та зареєстрований реєстрі за № 5277, визнати відумерлою спадщину,що відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] ,який помер [INFO] ,до складу якої входить квартира площею 49,98 кв.м. за адресою [ADDRESS] ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 285143123101,та передати її у власність територіальної громади в особі Запорізької міської ради стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача кошти,витрачені Запорізькою обласною прокуратурою на оплату судового збору при зверненні до суду,у розмірі 1921 гр.з кожного. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04.03.2019 р.було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2019 р.,справу передано на розгляд іншому складу суду (головуючий суддя Галущенко Ю.А.). 25.09.2019 р.до суду надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] ,в якому останній заперечує проти задоволення заявлених вимог з посиланням на те,що територіальна громада в особі Запорізької міської ради на час розгляду даної справи не може вважатись власником спірної квартири,тому не мала права пред`являти позов до [PERSON] про визнання цього договору недійсним як до добросовісного набувача,який на час укладання договору купівлі-продажу не був обізнаний про можливі незаконні дії щодо набуття права власності на цю квартиру з боку продавця [PERSON] ,вимоги про витребування майна від добросовісного набувача не заявлено. 03.10.2019 р.Запорізька місцева прокуратура № 1 подала до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] ,в якому зазначила,що рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.10.2017 р.,на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну квартиру,не породжує правових наслідків з моменту його ухвалення як таке,що було постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права,в подальшому скасоване,тому право власності [PERSON] на спірну квартиру не є правомірно набутим та не могло бути відчужене за договором купівлі-продажу від 19.12.2017 р.,єдиний можливий власник спірної квартири після смерті [PERSON] в особі Запорізької міської ради шляхом звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою захищає законний інтерес набути у власність майно після смерті особи,у якої відсутні спадкоємці. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подала. В судовому засіданні прокурор підтримав позов з наведених у ньому підстав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник Запорізької міської ради за довіреністю Онищенко Л.А.в судовому засіданні пояснила,що померлий [PERSON] з 2011 р.перебував на обліку в УПСЗН та отримував житлову субсидію на склад сім`ї з однієї особи,після його смерті [PERSON] не здійснювала його поховання,у заявах щодо спадщини спочатку зазначала,що є троюрідною сестрою,а в подальшому-дружиною померлого,що вказує на її зацікавленість у незаконний спосіб набути спадкове майно у власність без правових підстав. У спірній квартирі за згадуваною вище адресою наразі мешкає відповідач [PERSON] з дружиною та малолітнім сином,квартира капітально відремонтована за кошти власника,Запорізька міська рада не має можливості забезпечити сім`ю [PERSON] іншим житлом. В судовому засіданні у вступному слові відповідач [PERSON] ,заперечуючи проти позову,пояснив,що у 2017 р. шукав для придбання квартиру на вторинному ринку,в тому числі розглядав як варіант спірну квартиру,власником якої згідно наявних документів являлась [PERSON] .Вартість квартири була середньо ринкова,але [PERSON] згодом поступилася у ціні,пояснивши,що купує інше житло.При перевірці нотаріусом правовстановлюючих документів перешкод для укладання договору купівлі-продажу або підстав сумніватися у добросовісності продавця встановлено не було,тому він купив спірну квартиру у [PERSON] ,де наразі мешкає з сім`єю. Квартира на час її придбання була у занедбаному стані,за кошти його сім`ї капітально відремонтована, іншого житла вони не мають. Представник відповідача [PERSON] адвокат Савченко В.С.у вступному слові зазначив,що його довіритель при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу виступав як добросовісний набувач,дотримався передбаченої законом процедури нотаріального посвідчення договору,не є фігурантом кримінального провадження щодо осіб,які на підставі судового рішення,надалі скасованого,у шахрайський спосіб заволоділи спірною квартирою як спадщиною [PERSON] ,тому законних підстав для позбавлення його єдиного для сім`ї житла немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання для участі у розгляді справи не з`явилася, її інтереси у судовому засіданні представляв адвокат Борисенко В.С.,який у судових дебатах висловився про відсутність підстав для задоволення позову,оскільки на момент укладання оспорюваного договору [PERSON] була її власником та мала право відчужувати власність , [PERSON] є добросовісним набувачем. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та перевірено доказами, що заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16.10.2017 р.у цивільній справі № 314/4086/17 встановлено факт спільного проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] ,до дня смерті останнього,тобто до [INFO] , та визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі якого за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на зазначену квартиру (а.с. 34, 204-205, 27-29). 19.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., на підставі якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] . Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.12.2017 р. згадане вище заочне рішення від 16.10.2017 р.скасовано (а.с. 217) та ухвалою від 02.01.2018 позовну заяву [PERSON] у справі № 314/4086/17 залишено без розгляду (а.с.218). Враховуючи наведене,заочне рішення від 16.10.2017р.як судовий акт,який скасовано,не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (правова позиція, викладена у постановах ВСУ від 10.06.2015 у справі № 6-449цс15, 05.04.2017 р. у справі № 6-1534цс16 тощо), тому [PERSON] набула право власності на згадувану вище квартиру неправомірно, а отже не мала права відчужувати її на користь [PERSON] . Згідно з частинами 2, 3 ст.\~215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За роз`ясненнями п.18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №\~9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами. Відповідно до ч.\~1 ст.\~4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та\~здійснює свій захист на власний розсуд. Цивільне судочинство відповідно до ч.\~1 ст.12, ч.\~1 ст.\~13, ст.81 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Звернувшись до суду з позовом в інтересах територіальної громади в особі Запорізької міської ради, прокурор, посилаючись на те, що у органу місцевого самоврядування існує певний законний інтерес на набуття права власності на відмерлу спадщину, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] . При цьому позивач не зазначає, які наслідки недійсності правочину слід застосувати, та як визначені ст.\~216 ЦК\~України (на яку посилається позивач) наслідки можуть бути застосовані у цій справі, адже загальним наслідком вчинення недійсної угоди є реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику стороні угоди,якою ані органи прокуратури,ані Запорізька міська рада,не являється. Практика Верховного Суду орієнтує, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Отже,\~реституція як\~спосіб захисту\~цивільного права\~(ч.\~1\~ст.\~216\~ЦК України)\~застосовується лише\~в разі\~наявності між\~сторонами укладеного\~договору,\~який є\~нікчемним чи\~який визнано\~недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, а отримати таке майно може лише інша сторона угоди. Захист же порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.\~388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Прокурор обрав спосіб захисту прав територіальної громади, заявивши позов про визнання правочину недійсним, без застосування наслідків недійсності правочину,вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не заявлялася. Оскільки прокурором обґрунтовано зацікавленість територіальної громади, в інтересах якої він діяв, у визнанні недійсним договору та доведені підстави, передбачені ст.\~215 ЦК\~України, для визнання недійсним цього правочину, позов в цій частині підлягає задоволенню. При вирішенні позову про визнання спадщини відумерлою суд керується наступним. Як за змістом позову, так і у судовому засіданні,прокурор,діючи в інтересах держави,заявив вимоги про визнання згадуваною вище квартири відумерлою спадщиною,правовим наслідком прийняття судом такого рішення є перехід права власності на це майно до територіальної громади в особі Запорізької міської ради. Водночас,ані прокурором,ані представником Запорізької міської ради не запропоновано механізму компенсації власнику цього житла [PERSON] майнових втрат,яких він очевидно зазначає через вибуття з його власності квартири,яка є єдиним житлом для сім`ї у складі трьох осіб,в тому числі малолітньої дитини,а представник Запорізької міської ради зазначив,що територіальна громада не може надати сім`ї Марченків інше житло. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зазначені конституційні гарантії поєднуються з такими ж положеннями ч.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~і основних\~свобод людини 1950 року,згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про\~захист прав\~і основних\~свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Стаття 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~Суду з\~прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР\~ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.(далі - Конвенція). Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю. З наведеного витікає,що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду. У рішенні від 13 жовтня 2020 року по справі Kothencz v. Hungary, заява № 29258/16, Європейський Суд зазначив, що втручання з боку держави у права власника,внаслідок чого власник позбавляється права користування майном, за відсутності будь-якої компенсаційної схеми є втручанням у права ,яке непропорційно меті. Отже, вжиття непропорційного заходу, особливо без будь-якої схеми компенсації, не задовольняє вимог охорони майна згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Суд наголосив, що втручання у мирне користування майном має забезпечити "справедливий баланс" між суспільними інтересами та основними правами особи. Зокрема, має існувати розумне співвідношення пропорційності між використовуваними засобами та метою, яку прагнуть досягти у будь-який спосіб, який позбавляє людину її майна. Умови компенсації згідно з відповідним законодавством є суттєвим фактором для оцінки наявності справедливого балансу, тому позбавлення майна без відповідної компенсації зазвичай буде вважатися непропорційним втручанням.. Крім того,по справі встановлено,що на час розгляду справи спірна квартира за рахунок відповідача [PERSON] капітально відремонтована,тобто наразі її вартість ,порівняно з вартістю на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , очевидно є значно більшою,проте автором позову не запропоновано умов компенсації [PERSON] і таких витрат. Як таке укладання оспорюваного договору між [PERSON] та [PERSON] стало можливим через прийняття судом рішення,в подальшому скасованого,тобто через помилку державного органу. У справі Arzamazova v. the Republic of Moldova, заява № 38639/14, рішення від 4 серпня 2020 року ,Суд встановив, що заявниця володіла "майном" відповідно до\~статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, оскільки вона мала дійсне право власності на будівлю доти, доки національні суди Республіки Молдова не анулювали його в результаті задоволення позову прокуратури. Анулювання права власності заявниці повинно розглядатися як позбавлення майна, до чого, відповідно, застосовується друге правило\~статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Суд підкреслив: якщо вирішується питання суспільного інтересу, державні органи повинні діяти належним чином і з максимальною послідовністю. Суд дійшов висновку, що оскільки під час продажу нерухомого майна заявниці, помилки припустилися саме органи державної влади ,помилки державних органів повинні бути інтерпретовані на користь постраждалих осіб, і точно не повинні виправлятися за рахунок відповідної особи. Заявниця була позбавлена своєї власності без відповідної компенсації, адже національні суди Республіки Молдова лише присудили відшкодування ціни, яку вона заплатила за придбане майно, без врахування її інвестицій у ремонт . Суд вирішив, що умови, за яких заявниця була позбавлена права власності на будівлю, накладали на неї індивідуальне та надмірне навантаження, а органи державної влади не знайшли справедливого балансу між суспільним інтересом та правом заявниці на мирне володіння своїм майном. Відтак,відсутні правові підстави для визнання спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] [INFO] , відумерлою, до складу якої входить спірна квартира, та передання її у власність територіальної громади, адже внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 19.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] , реституція не може бути застосована та спірна квартира залишається у власності [PERSON] як добросовісного набувача. Відповідно до ч.\~1 ст. 141 ЦПК\~України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача [PERSON] суд стягує на користь позивача судовий збір у розмірі 1921 гр.(з вимог немайнового характеру станом на 01.01.2019 р.). На підставі ст.ст.\~203,\~215, 216, 228 ЦК України, ст. 3, 4, 10-11, 15, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218,294 ЦПК України, суд-

Outcome: partial