Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рахівського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації. Позов мотивувала тим, що вона є власником в цілій частині житлового будинку [ADDRESS] , зокрема 1/2 частки на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. 23.07.2012 року, та 1/2 - на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Небогою М.П. від 24.09.2019. Відповідач [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою з 10.02.1990 до 02.11.2011 та був зареєстрований у будинку позивачки, однак після розірвання шлюбу відповідач в цьому будинку не проживав та не проживає. Адреса його проживання позивачці невідома. Реєстрація відповідача в житловому будинку позивачки, порушує її права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, й розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, зокрема, їй не вдається отримати субсидію на комунальні послуги, через те, що відповідач зареєстрований там, а також змушена сплачувати комунальні послуги з розрахунку зареєстрованих осіб, до того ж вона має намір відчужити цей будинок, однак через реєстрацію в ньому відповідача, створюються перешкоди у цьому. Враховуючи, що відповідач вже понад 10 років в будинку позивачки не проживає, договір найму між ними не укладався, а вирішити питання іншим шляхом не можливо, просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. Позивачка, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення на сайті судової влади, в судове засідання не з`явився ні в підготовче засідання, ні для розгляду справи по суті. Відзиву на позов не подавав. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що Відповідач у встановлений законом строк відзив не подав, у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Оскільки розгляд справи здійснювався судом\~ за відсутності учасників справи, фіксування судового\~ процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані позивачами письмові докази, суд, прийшов до такого висновку. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до вимог частини 1\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Аналогічні положення викладені у главі 6 ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду» (ч. 1 ст. 163). У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). З матеріалів справи слідує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1-842 від 23.07.2012, виданого державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Звіртик Валентина Петрівна являється власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Державна реєстрація прав проведена 31.07.2012. Також, на підставі договору дарування 1/2 частки житлового будинку №1021 від 24.07.2019, виданого приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Небогою М.П., [PERSON] являється власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Державна реєстрація прав проведена 24.07.2019. Отже, [PERSON] належить в цілій частині житловий будинок [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] (власник), її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , а також Відповідач, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками ЦНАП Рахівської міської ради від 21.05.2021 № 492, від 26.05.221 №475, а також актами обстеження житлово-комунальних умов від 26.07.2016 та 26.05.2021. У вказаних документах також зазначено, що [PERSON] у цьому будинку не проживає з 2011 року. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 02.11.2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 02.11.2011 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №35. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. На переконання суду, наявні у справі докази, у тому числі довідки ЦНАП Рахівської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні, акти обстеження житлово-побутових умов, та довідка Рахівської міської ради №475 у своїй сукупності є достатніми для підтвердження факту відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік. Підстав для збереження права на проживання цієї особи у житловому будинку, передбачених статтею 71 ЖК України та статтею 163 ЖК України, який є власністю позивача, судом не встановлено. Таким чином, враховуючи відсутність відповідача без поважних причин понад один рік у будинку [ADDRESS] , позов у частині визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] є обґрунтований та підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги зняти відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання в житловому будинку [ADDRESS] , то суд вважає, що позов у цій частині до задоволення не підлягає виходячи на такого. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації вже закріплений у ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій. Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцем знаходження житлового приміщення або до центру надання адміністративних послуг за місцем знаходження житлового приміщення, в якому зареєстрована особа, тому позов в цій частині до задоволення не підлягає. Питання про стягнення судових витрат Позивачка не ставила.

Outcome: partial