Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

16.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та згідно редакції від 18.11.2016 року просить ухвалити рішення, яким: визнати недійсним кредитний договір № CM-SME503/220/2008 від 04.08.2008 року, укладений між [PERSON] за ЗАТ «ОТП Банк» (правоприємник Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»); Визнати недійсним додатковий договір № 1 від 04.02.2014 року до кредитного договору № CM-SME503/220/2008 від 04.08.2008 року, укладений між [PERSON] за ПАТ «ОТП Банк»; Визнати недійсним додатковий договір № 2 від 04.06.2014 року до кредитного договору № CM-SME503/220/2008 від 04.08.2008 року, укладений між [PERSON] за ПАТ «ОТП Банк»; Визнати недійсним договір поруки № SR-SME 503/220/2008 від 04.08.2008 року оформлений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правоприємник Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»); Визнати недійсним додатковий договір № 1 від 04.02.2014 року до договору поруки № SR-SME 503/220/2008 від 04.08.2008 року оформлений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк»; Визнати недійсним додатковий договір № 2 від 04.06.2014 року до договору поруки № SR-SME 503/220/2008 від 04.08.2008 року оформлений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк»; Визнати недійсним договір іпотеки № РМ- SME 503/220/2008 від 04.08.2008 року оформлений між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правоприємник Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»); Виключити з державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію іпотечного договору № РМ- SME 503/220/2008 від 04.08.2008 року; Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 141 кв.м., накладений за № 683 від 04 серпня 2008 року; стягнути з правоприємника Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» - [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 820\~682, 94 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 2\~000\~000 гривень. В обґрунтування свого позову посилається на те, що порядок проведення кредиту не відповідає вимогам Генеральної ліцензії банку на право здійснення валютних операцій, вимогам Інструкції про касові операції в банках України та вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а від так вважає за необхідне визнати кредитний договір, договори іпотеки та поуки недійсними. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «ОТП Банк» - [PERSON], яка є також представником третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Третя особа [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору. У судовому засіданні встановлено, що 04.08.2008 року\~ між ЗАТ\~ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та\~ [PERSON]\~ був укладений кредитний\~ договір №СМ-SМЕ-503/220/2008, відповідно до умов\~ якого останній отримав кредит\~ в розмірі 183000,00 дол. США, що підтверджується\~\~ кредитною заявою від 04.08.2008 року, на умовах зазначених в кредитному договорі зі сплатою 14 % річних\~ з щомісячною сплатою відповідної частини кредиту\~ у розмірі та строки визначені графіком повернення кредиту, остаточна дата повернення кредиту 04.08.2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а Позичальник зобов'язується повернуся кредит та оплатити проценти. Відповідно до п.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в- якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Слід зазначити, що 25 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», надалі Фактор та [PERSON] акціонерним товариством «ОТП Банк», надалі Клієнт було укладено Договір факторингу, відповідно умов якого (п. 3.1) в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт передає (відступає) Фактору права грошової вимоги на Кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за Кредитними договорами, а Фактор здійснює фінансування Клієнта за плату на умовах цього договору. Згідно п. 3.3 права, що переходять до Фактора за Кредитними договорами у звязку з передачею (відступленням) Кредитного портфелю: а. Фактор набуває усі права наявних вимог за Кредитними договорами, що є дійсними на Дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій; б. Фактор набуває усі права майбутніх вимог у вигляді процентів та штрафних санкцій на суму основного боргу за Кредитними договорами з Дати набрання чинності; в. на умовах передбачених Договором комісії, Фактор набуває право вимагати від Клієнта перерахування будь-яких та усіх коштів, отриманих ним від Боржника в результаті реалізації Заставленого майна. Можливість заміни Кредитора в зобов'язанні передбачена положеннями ст. 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином -(відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В забезпечення належного виконання умов\~ кредитного договору\~ 04.08.2008 року\~ між банком\~ та\~ [PERSON] укладено договір поруки № SR-SME 503/220/2008, відповідно до п.3.1. у випадку невиконання боржником\~ боргових зобовязань\~ перед кредитором, кредитор має право\~ звернутись до поручителя\~ з вимогою про виконання\~ боргових зобовязань в повному\~ обсязі чи\~ в частині, також\~ п.3.2 умов якого,\~ поручитель приймає на себе зобовязання , у випадку невиконання боржником\~ боргових зобовязань перед кредитором за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобовязань\~ в обсязі, заявленому\~ кредитором протягом 3-х банківських\~ днів з дати отримання\~ відповідної\~ письмової вимоги\~ кредитора. Окрім того, в якості забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за вищевказаним кредитним договором 04 серпня 2008 року між ЗАТ\~ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та\~[PERSON] був укладений Договір іпотеки № РМ- SME503/220/2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 1838, відповідно до умов п. 1.1. якого, для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником [PERSON] Зобовязань, визначених у Статті 2 цього Договору, Іпотекодавець цим надає Іпотекодержателю в Іпотеку нерухоме майно, визначене у Статті 3 цього Договору («Предмет Іпотеки»). Так у відповідності до статті 3, Предметом іпотеки за цим Договором є квартира, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Тополина, будинок під номером 26, квартира під номером 16 та належить Іпотекодавцю на праві власності, та складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 141 кв.м., житловою площею 72,3 кв.м. Відповідно до ч.1\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання Відповідно до ч.1 ст. 575\~ЦПК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи Відповідно до ч.3\~ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 7 Закону України "Про іпотеку"\~за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Позивач зазначає, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства, однак, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали на прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 22 вересня 2006 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб як у національній так і в іноземній валюті та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Фінансове посередництво здійснюється банками у формі банківських операцій, і їх основними видами є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції. У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дане визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян як у національній так і в іноземній валюті. Як кредитні у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов'язань, відповідно до закону. Згідно ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні і генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національним банком видано йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має ліцензію, яку видано НБУ у встановленому порядку. Правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті також підтверджується позицією НБУ в листі від 07.12.2009 р. за № 13-210/7871-22612, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року № 01-8/1289 пункт 6 та в листі Національного банку України від 21.02.2011 р. № 18-312/1010. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Відповідно до розділу «Зобов'язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова від 21 березня 2001 р. № 6-7цс11). Всі наведені позивачем доводи стосуються загальних умов кредитного договору та по суті не впливають на надання кредиту та обов'язок його погашення. Кожне із положень, які зазначаються позивачем як незаконні не тягнуть за собою неможливість виконання предмету договору - надання і погашення кредиту та не можуть тягнути за собою визнання недійсним договору в цілому. Вказане передбачено положеннями ст. 217 ЦК України яка визначає, що недійсність окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 11 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник свідчив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності. Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до ЗАТ «ОТП Банк» що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору він протягом тривалого часу належним чином виконував умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку. Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів. В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ «ОТП Банк» Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2008 році з остаточною датою повернення кредиту у 2016 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договорів та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Також у своїй позовній заяві [PERSON] просить визнати договір поруки та договір іпотеки недійсними, проте не надано жодних доказів відповідно до яких слід визнати вказані договори недійсними оскільки відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу положень ст.11 ЦК України взаємні права та обов'язки виникають на підставі договору. Вимоги позивача про визнання недійсними додаткових договорів, виключити з Державного реєстру іпотек запису про державну реєстрацію іпотечного договору № РМ SME/503/220/2008 від 04.08.2008 року та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна, квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], є похідними від визнання недійсними Кредитного договору, договорів іпотеки та поруки, у звязку з чим суд відмовляє у їх задоволенні. Не підлягають задоволенню вимоги про визнання в частині стягнення з відповідача суми завданої моральної шкоди в розмірі, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення договором та законом не передбачено, у зв'язку із чим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні даних позовних вимог. Окрім того не заслуговують на увагу твердження позивача, що зміни розрахункового рахунку, на який здійснювалось погашення боргу, так як дана обставина не є суттєвою для вирішення справи. Також не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи ствердження позивача щодо неправильного нарахування погашення кредиту. Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність.

Outcome: dismissed