Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 серпня 2018 року звернулася [PERSON] з позовною заявою до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зобов`язання повернути об`єкт лізингу, відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 08 серпня 2012 року вона підписала заяву про приєднання про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, тим самим надавши свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті Банку www.privatbank.ua. Вказана Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір фінансового лізингу. Предметом вказаного договору фінансового лізингу є автомобіль LIFAN 320 EX, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . На виконання умов укладеного договору зазначений автомобіль було передано відповідачем позивачці. Також [PERSON] зазначила, що у період з 01.01.2012 року по 18.04.2017 року сплачувала всі передбачені договором платежі на рахунок [NUMBER] . 16 березня 2015 року позивачка не знайшла свій автомобіль на стоянці, після чого зателефонувала до Святошинського РУ міста Києва з приводу вищезгаданого автомобіля. Також у позовній заяві [PERSON] зазначила, що 17 березня 2015 року отримала повідомлення від працівників АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про те, що предмет лізингу було вилучено у зв`язку з наявністю у позивачки заборгованості перед банком. Окрім того, позивачка вказує, що згідно довідки від 24 травня 2018 року розмір її заборгованості за договором фінансового лізингу становить 3 247,01 грн., яку вона має намір погасити та забрати автомобіль. Однак, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" не надало позивачці інформацію про місцезнаходження автомобіля та не передає їй право власності на цей автомобіль. Зважаючи на перелічені обставини [PERSON] просить суд зобов`язати АТ КБ "ПРИВАТБАНК" передати їй автомобіль LIFAN 320 EX , номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та надати і підписати всі документи, необхідні для переходу права власності на вказаний автомобіль до позивачки. Додатково позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. 06 листопада 2018 року представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Наконечна А.В. надала до суду відзив на позовну заяву, у якому не визнала факт належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу від 08 серпня 2012 року, а тому вважає, що вилучення автомобіля у позивачки було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладеного договору. Також відповідач заперечив проти фактичного розміру залишку заборгованості позивачки за договором фінансового лізингу, зазначивши, що автомобіль було вилучено 16 березня 2015 року, в той час як сума боргу в розмірі 3 247,01 грн., зазначена у доданій до позовної заяви довідці, визначена станом на 24 травня 2018 року. Окрім цього, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, посилаючись на відсутність у позовній заяві обґрунтування в чому саме полягає завдана відповідачу шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, а на відсутність доказів, якими це підтверджується заподіяння та розмір моральної шкоди. В подальшому [PERSON] було подано відповідь на відзив, у якому вона зазначила, що підписала кожну сторінку договору фінансового лізингу, а договір, який було надано стороною відповідача, є іншим договором. Ухвалою від 23 січня 2019 року суд задовольнив клопотання представника [PERSON] адвоката Голівера П.В. про витребування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" для огляду в судовому засіданні оригіналу договору фінансового лізингу №КЗН1А +00665355 , який був підписаний позивачем [PERSON] та представником банку 08 серпня 2012 року. Представником АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Бондаренком В.О. до суду були надані оригінали Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 08 серпня 2012 року, а також двох додатків до неї - Додаток № 1 "Специфікація та Акт приймання-передачі" та Додаток № 2 "Графік лізингових платежів". Зазначені докази були оглянуті судом в судовому засіданні за участі представників позивачки та відповідача, які не заперечували проти справжності підписів сторін на цих документах. Судом також встановлена відповідність оригіналів та копій зазначених письмових доказів, які наявні у матеріалах справи. 11 квітня 2019 року представником АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Бондаренком В.О. до канцелярії суду подано письмову заяву про застосування до позовних вимог позовної давності. В обґрунтування своєї заяви представник відповідача зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами [PERSON] розпочався з дати, коли останній стало відомо про вилучення у неї автомобіля, тобто з 16 березня 2015 року. Отже, загальний трирічний строк позовної давності сплив у березні 2018 року, в той час як позовна заява подана до суду у серпні 2018 року. У червні 2019 року представником позивачки на адресу суду направлені доповнення до відповіді на відзив, у яких він вказав, що порушення своїх прав [PERSON] остаточно усвідомила лише восени 2015 року, а тому строк позовної давності позивачкою не пропущено. 17 вересня 2019 року представником АТ КБ "ПРИВАТБАНК" - Бондаренком В.О. до суду надані письмові пояснення, згідно яких договір фінансового лізингу від 08 серпня 2012 року є дійсним, оскільки сторонами у письмовій формі були погоджені всі істотні умови, обов`язкові для договорів даного виду, що підтверджується особистими підписами позивачки. Також представник відповідача пояснив, що сторони договору погодили, що до складу лізингових платежів входить сума з відшкодування частини вартості предмета лізингу; винагорода лізингодавцю за наданий предмет лізингу; інші витрати лізингодавця, пов`язані із виконанням договору лізингу, а також відшкодування витрат на страхування предмета лізингу. Ухвалою від 24 вересня 2019 року суд задовольнив клопотання представника позивачки про витребування відомостей про те, хто на даний момент є власником автомобіля, який виступає в якості предмета спору. 15 жовтня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь Регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області від 10.10.2019р. за вих. № 31/4-4127, згідно якої транспортний засіб LIFAN 320 EX з номерним знаком [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] зареєстровано за ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представником відповідача до суду надано клопотання про розгляд цієї цивільної справи без його участі, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, також просив застосувати строк позовної давності до вимог [PERSON] .Оскільки позивач та представник відповідача надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, а інші учасники процесу були повідомлені про розгляд справи належним чином, з огляду на строки розгляду цивільних справ судом, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 08 серпня 2012 року [PERSON] була була підписана Заява №КЗН1А +00665355 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, а також два додатки до неї, а саме: Додаток № 1 "Специфікація та Акт приймання-передачі" та Додаток № 2 "Графік лізингових платежів", а також з Умов та правил надання договору фінансового лізингу. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями частини 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 633 ЦК України визначає публічний договір як договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 634 ЦК України). Дослідивши Заяву №КЗН1А +00665355 про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 08 серпня 2012 року, суд встановив, що [PERSON] , дала свою згоду на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг на умовах, визначених Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному веб-сайті Банку www.privatbank.ua. Також, підписавши зазначену Заяву позивачка погодилася із тим, що ця Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір фінансового лізингу. Таким чином, суд дійшов висновку, що 08 серпня 2012 року між позивачкою та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК") був укладений договір фінансового лізингу. Також судом був досліджений Витяг з умов та правил надання банківських послуг (Розділ 3.2.8 "Фінансовий лізинг"), який був доданий представником відповідача до відзиву на позовну заяву. При цьому, відхиляючи доводи представника позивачки щодо погодження нею інших умов договору, аніж надані стороною відповідача, суд виходить з наступного. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 2 ст. 13 ЦПК України закріплює, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стороною позивача ані до позовної заяви, ані до відповіді на відзив не додано доказів того, що підписуючи Заяву від 08 серпня 2012 року, [PERSON] погодилася з будь-якими іншими Умовами та правилами. Так само позивачем не зазначено, в чому саме полягає розбіжність між Умовами та правилами, витяг з яких наданий відповідачем, та тими, до яких на думку позивачки, вона дійсно приєдналася. Додатково суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 6 даного Закону істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається зі змісту Заяви від 08 серпня 2012 року та двох додатків до неї, вони містять наступні істотні умови договору, встановлені статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" для договорів даного виду. Так, згідно пункту 1.1.1 Заяви, також Додатку № 1 до неї "Специфікація та Акт приймання-передачі" предмет лізингу за укладеним між позивачкою та відповідачем договором є транспортний засіб LIFAN 320 EX, номер кузова (шасі) [NUMBER] , реєстраційний номер, [NUMBER] . Зазначена обставина визнана обома сторонами, так само як і обставина виконання відповідачем свого обов`язку із передачі предмета лізингу позивачці. Пунктом 1.1.2 Заяви сторони погодили що строк лізингу становить 60 місяців. Згідно пункту 1.1.5 Заяви період сплати лізингових платежів: з 16 по 20 число кожного місяця. Так само у Додатку № 2 "Графік лізингових платежів" визначено, що щомісячні платежі [PERSON] зобов`язана здійснювати 20 числа кожного місяця, починаючи з серпня 2012 року. - склад лізингових платежів, а також порядок їх сплати та розмір (пункти 1.1.4, 1.1.5, 1.1.7 Заяви та ). Згідно положень ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право здійснювати перевірки дотримання лізингоодержувачем умов користування предметом лізингу та його утримання. Окрім того, частина 2 ст. 13 вказаного Закону закріплює, що предмет лізингу та/або пов`язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов`язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором. Суд здійснив перевірку відповідності вищенаведених положень Закону умовам укладеного між позивачкою та відповідачем договору фінансового лізингу та встановив наступне. У пункті 1.1.4 Заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу сторони погодили, що щомісячні платежі включають в себе: - платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів); - винагорода за користування предметом лізингу у розмірі згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів) - 16,96% на рік; - винагорода з проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу згідно Додатку 2 (Графік лізингових платежів). Окрім того, пункт 1.1.7 Заяви передбачає, що лізингові платежі за цим договором включають в себе також щорічні платежі по відшкодуванню витрат лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням за цим договором. Згідно Додатку 3 (Графік лізингових платежів) позивачка зобов`язалася в строк не пізніше 20 серпня кожного року здійснювати відшкодування витрат на страхування, які складаються із витрат на страхування предмета лізингу та на особисте страхування лізингоодеружувача. Зважаючи на вищезазначене, суд погоджується із доводами відповідача, що підписані позивачкою документи містять всі істотні умови договору фінансового лізингу, а склад лізингових платежів не суперечить приписам Закону України "Про фінансовий лізинг". Також судом встановлено, що 16 березня 2015 року автомобіль, який є предметом лізингу було вилучено співробітниками АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у зв`язку із неналежним виконанням позивачкою своїх зобов`язань щодо сплати щомісячних лізингових платежів. При цьому суд критично ставиться до тверджень позивачки про здійснення нею лізингових платежів без порушення Графіку лізингових платежів, виходячи з наступного. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положень ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює, що лізингоодержувач, серед іншого, зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Судом були досліджені докази, надані як стороною позивача (копії виписки та довідки від 25 травня 2018 року), так і стороною відповідача (розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу станом на 16 березня 2015 року, виписки по рахунках [NUMBER] та [NUMBER] ). За результатами дослідження зазначених доказів суд встановив, що у серпні 2013р. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3907,15 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3537,15 грн. по договору страхування наземного транспорту). Також у серпні 2014р. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" в рахунок страхових платежів було перераховано ПАТ "СК "ІНГОССТРАХ" кошти на загальну суму 3751,52 грн. (370,00 грн. по договору особистого страхування та 3381,52 грн. по договору страхування наземного транспорту). Отже, у відповідності до пункту 1.1.7 Заяви про приєднання до умов та правил та Додатку № 2 до неї "Графік лізингових платежів" [PERSON] була зобов`язана сплатити грошові кошти в рахунок відшкодування цих витрат не пізніше 20 серпня кожного року. Проте, ані виписка та довідка, надані [PERSON] , ані розрахунок заборгованості та виписки, надані АТ КБ "ПРИВАТБАНК", не містять інформації про погашення позивачкою відшкодування витрат на страхування. Таким чином, твердження позивачки про належне та своєчасне виконання нею зобов`язань із погашення лізингових платежів не підтверджується наявними у справі доказами. Також суд погоджується із запереченнями відповідача, що для правильного вирішення даного спору має значення сума несплаченого відшкодування вартості предмету лізингу заборгованості [PERSON] за договором фінансового лізингу станом саме на дату вилучення у неї предмету лізингу, тобто станом на 16 березня 2015 року, а не станом на 24 травня 2018 року. Як вбачається з виписок по рахунках [NUMBER] та [NUMBER] , а також розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу, станом на момент вилучення у позивачки предмету лізингу розмір несплаченого відшкодування частини вартості предмету лізингу становив 43 909,84 грн. Оскільки, судом встановлений факт неналежного виконання [PERSON] зобов`язань зі сплати лізингових платежів, суд приходить до висновку, що АТ КБ "ПРИВАТБАНК" отримало право вимагати повернення предмету лізингу від лізингоодержувача, а тому позовні вимоги про передачу автомобіля позивачці не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи той факт, що судом не встановлено факту порушень АТ КБ "ПРИВАТБАНК" прав [PERSON] , то відповідно відсутній факт заподіяння позивачці моральної шкоди. Що ж до поданої представником АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заяви про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У заяві про застосування позовної давності відповідач зазначає, що про вилучення предмету лізингу позивачці стало відомо ще 16 березня 2015 року, а тому саме з цієї дати розпочався перебіг трирічного строку загальної позовної давності. Суд частково погоджується з такою позицією відповідача та відхиляє доводи представника [PERSON] , викладені у доповненнях до відповіді на відзив, виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка вказала, що 17 березня 2015 року їй зателефонував представник АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та повідомив про те, що предмет лізингу було вилучено саме лізингодавцем у зв`язку з порушенням умов договору фінансового лізингу. Більш того, до доповнень до відповіді на відзив представником позивачки додано копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 06 серпня 2018 року, у якій вона також зазначає, що про вилучення автомобіля представником банку їй стало відомо саме 17 березня 2018 року. Водночас, суд зазначає, що суд може відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності лише у разі наявності порушення прав позивача відповідачем. Оскільки раніше суд констатував відсутність таких порушень, то у задоволенні позову слід відмовити саме через бездіяльність позовних вимог, а не через пропуск позивачем позовної давності. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Отже, вимоги [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed