Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Медіа-Софт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати, стягнення середнього заробітку за весь час затримки. В позовній заяві зазначено, що позивач з 05.03.2012р. по 31.12.2013р. працював на посаді техніказ операцій (експлуатації) ІКТ та підтримки користувачів на ТзОВ «Медіа-Софт». Заробітна плата позивачу за час роботи належним чином не виплачувалась, в звязку з чим і була подана ним заява на звільнення за власним бажанням, та за період з 05.03.2012р. по 31.12.2013р. заборгованість становить 29031 грн., а саме за період з 05.03.2012 року по 31.12.2012 року в сумі 11031 грн. та з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року 18000грн.. У період з 01.07.2013 року по 31.12.2013р. позивач перебував у вимушеній відпустці за власний рахунок з ініціативи відповідача, і за даний період заборгованість становить 8727грн. Після звільнення до моменту подання позову, відповідач також не погасив заборгованість по заробітній платі, тому з врахуванням розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати за період з травня 2013 року по 29.08.2014 року, заборгованість становить 23854.42 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням термінів її виплати за період з січня по березень 2014 року в сумі 90.56 грн. В результаті неправомірної невиплати заробітної плати позивачу, а також того, що на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, що призвело як наслідок до скрутного матеріального становища та неможливість належного їх харчування, необхідності залучення коштів на погашення платежів за придбання квартири за програмою доступного житла, та інших першочергових видатків, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 30000грн. 10.11.2014р. позивач збільшив позовні вимоги, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 05.03.2012р. по 31.12.2013р. - 29031 грн., середній заробіток за період затримки виплати 31316.76 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період з січня по жовтень 2014 року в сумі 5507.8 грн., заборгованість за період з 01.07.2013 року по 31.12.2013р. у вимушеній відпустці за власний рахунок позивача з ініціативи відповідача - 8727грн., підтримав в поясненнях і вимогу попередню щодо моральної шкоди. Заочним рішенням суду від 20.02.2015 року позов було задоволено частково, однак ухвалою від 30.07.2015 року дане заочне рішення було скасоване. 15.10.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив: стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 05.03.2012р. по 31.12.2013р. - 29031 грн., середній заробіток за період затримки виплати 63511.56 грн., компенсацію втрати частини доходів в звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати в сумі20079.9 грн., стягнення моральної шкоди в сумі 2000грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві з уточненими вимогами, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача заперечила щодо позову в повному обсязі та вказала, що позивач приховав від суду дані про отримання коштів в сумі 42552.4 грн., відсутність заборгованості у позивача на час звільнення і як наслідок безпідставність вимог щодо компенсації втрат та моральної шкоди. Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що з 02.03.2012р. по 31.12.2013р. [PERSON] працював на посаді техніка з операцій (експлуатації) ІКТ та підтримки користувачів на ТзОВ «Медіа-Софт» та звільнений на підставі ст..38 КЗпП України (а.с.12-13). Як встановлено в судових засіданнях позивач впроваджував у відповідача систему програмного забезпечення лікарняних листків пацієнтів. Заробітна плата позивачу, як ним зазначено в поясненнях, за час роботи у відповідача не виплачувалась, в звязку з чим і була подана ним заява на звільнення за власним бажанням, натомість представник відповідача вказала на те, що звільнення було за ініціативи позивача а не порушення виплат заробітної плати постійно, хоча періодичне затримання такої виплати через фінансове становище не заперечується. Як слідує зі ст..21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За вимогами ст..94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Окрім того, питання оплати праці врегульовано і нормами Закону України «Про оплату праці». Так, ст..1,2 цього закону передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Як слідує з матеріалів справи (а.с.29), [PERSON] з березня 2012 року по грудень 2012р.проводилося нарахування виходячи з мінімальної заробітної плати. Починаючи з січня по липень 2013р. 3000грн. щомісячно, при цьому з липня 2013р. по грудень 2013р. заробітна плата не нараховувалась. За період з 05.03.2012р. по 30.06.2013р. заборгованість на думку позивача за його розрахунком становить 29031 грн., а саме за період з 05.03.2012 року по 31.12.2012 року в сумі 11031 грн. та з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року 18000грн. Проте, згідно наданих відповідачем відомостей (звірено судом з оригіналом), де на кожній зазначено підпис відповідача, що ним і не заперечується, виплата нарахованої заробітної плати проводилась відповідачем в 2012 та 2013 роках на суму 34320 грн. (а.с.113-119). Не заслуговують на увагу суду доводи позивача, що дана виплати є виключно преміальними по усній домовленості з керівником відповідача, а не нарахована заробітна плата, оскільки на відомостях саме назва відсутня. Згідно довідки відповідача ТОВ «Медіасофт» від 01.02.2016 року № 08-02-16 сума нарахованої та сплаченої заробітної плати за період 2012-2013 років складає 32055 грн. Станом на 01.01.2014 року року заборгованість по заробітній платі складає 0 грн. А тому, суд прийшов до висновку що позивачем не спростовано доказ відповідача про отримання грошових коштів як заробітної плати, тому підстав для стягнення її в судовому порядку немає. Оскільки на спростування вищезазначеного розміру заробітної плати відповідачем не надано до суду іншої довідки, тому суд вважає такий розмір заборгованості таким, що проведено вірно. У період з 01.07.2013 року по 31.12.2013р. позивач, за його твердженнями, перебував у вимушеній відпустці за власний рахунок з ініціативи відповідача, і за даний період заборгованість становить 8727грн., та з розрахунку іншої суми визначеної позивачем, частина ним нарахована в сумі 31 316.76грн. (за період з травня 2013 року по 10.11.2014року). Вимушена відпустка може застосовуватися за час простою підприємства в порядку ст..113,103 КЗпП України, однак такого факту простою не доведено відповідачем.. Так, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця (ст. 34 КЗпП України). За ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. За ст..26 Закону україни «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Суд вважає нарахування позивачем такого розміру заборгованості за даний період не вірним. А тому, судом зроблено перерахунок заборгованості по заробітній платі з 01.07.2013 року по 31.12.2013р. з врахуванням того, що позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати 15 днів. Тому заборгованість по заробітній платі за даний період становить 16500 грн. (з посадового окладу 3000грн. з 15.07 по 31.12.2013р.), без відрахувань обовязкових платежів. Після звільнення позивача 31.12.2013 року, відповідач заборгованість по заробітній платі не виплатив по день винесення рішення суду, на спростування цього інших доказів в матеріалах справи не має. Як слідує зі ст..47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Стаття 116, 117 цього ж кодексу зазначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-144цс13, предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди і зробив правовий висновок, про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (із наступними змінами та доповненнями). Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Після звільнення [PERSON] до моменту подання позову, а також і розгляду справи судом, відповідач також не погасив заборгованість по заробітній платі, що не спростовано іншими доводами. Так, за попередні місяці перед звільненням, позивач зазначив про розмір заробітної плати 3000грн. в місяць, отже середній заробіток в день становив 146.34грн. (3000:22роб.дн.). Кількість днів з 01.01.2014р. по 20.02.2015 р. становить 287 робочих днів. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 41 999.58 грн. (287 днів х 146.34 грн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2014 року по 20.02.2015 року, тобто до винесення рішення суду. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням термінів її виплати за період з січня по березень 2014 року в сумі 90.56 грн., які в подальшому збільшено до 5507.8 грн. Згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» (ст..1,2,3,4) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. За ст..115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Отже, за період з березня 2012 року по жовтень 2014 року розмір компенсації становить 5507.8 грн. В результаті неправомірної невиплати заробітної плати позивачу, а також того, що на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, що призвело як наслідок до скрутного матеріального становища та неможливість належного їх харчування, необхідності залучення коштів на погашення платежів за придбання квартири за програмою доступного житла, та інших першочергових видатків, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 30000грн. Щодо моральної шкоди, яку позивач просить відшкодувати, то слід зазначити таке. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з душевними стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї самої. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позивач не довів спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем зазначено суду що моральні страждання, втрати нормальних життєвих зв'язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, спричинені скрутним фінансовим становищем, на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, що призвело як наслідок до скрутного матеріального становища та неможливість належного їх харчування, необхідності залучення коштів на погашення платежів за придбання квартири за програмою доступного житла, та інших першочергових видатків, через несвоєчасну виплату розрахунку при звільненні та самої заробітної плати. А тому, суд прийшов до висновку, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, завдану їй діями відповідача, є обґрунтовані частково та слід визначити таку суму завданої шкоди в розмірі 2000 грн. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 21, 84, 94, 97, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.1, 2, 14, 15 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (із наступними змінами та доповненнями), та

Outcome: dismissed