Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому вказав, що 05.02.2020 року о 15:20 годині в м. Маріуполі Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] та транспортним засобом «HMMWV M1152», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Згідно постанови Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2020 року у справі №264/829/20 (провадження №3/264/728/2020), дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] п.п.12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України (ст. 124 КУпАП). В результаті вказаної ДТП було пошкоджено належне позивачу майно, а саме «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] , що спричинило матеріальні збитки в розмірі 127550 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] не було застраховано, але відповідно до вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу було відшкодоване страхове відшкодування Моторним (транспортним) страховим бюро України в розмірі 98179,63 грн. Неправомірними діями третьої особи, який скоїв ДТП, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях у зв`язку з пошкодженням належного йому майна. Позивач просить стягнути з відповідача заподіяні внаслідок вказаної ДТП матеріальні збитки в розмірі 29370,37 грн. та моральну шкоду, яку він зазнав через пошкодження його майна внаслідок ДТП, в розмірі 10000,00 грн. та понесені судові витрати. Представник позивача [PERSON] адвокат Дьомин О.М. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача Військової частини № [NUMBER] у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив відповідач не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Встановлено, що постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 лютого 2020 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено покарання у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн. Доведеними обставинами, викладеними в мотивувальній частині даного судового рішення, є наступне. [PERSON] 05.02.2020 року о 15-20 годин в м. Маріуполь по пр-ту Карпова біля буд.162, керуючи автомобілем «HMMWV M1152», державний номерний знак [NUMBER] , не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, в наслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] який зупинився (рухався) попереду. При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п.12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено, що автомобіль «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] , яким керував позивач, належить останньому на приватної власності, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Згідно звіту №1231/20 про оцінку шкоди заподіяної власнику колісного транспортного засобу власнику автомобіля марки «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] , складеного 16.04.2020 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , вартість матеріальних збитків, завданих [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 109020,13 грн. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів відповідача Військової частини [NUMBER] , станом на дату вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, у встановленому законом порядку застрахована не була. Відповідно до акту виконаних робіт (заказ-наряд №813 від 04.09.2020 року) від 04.11.2020 року, за виконання робіт з ремонту автомобіля, позивачем сплачено 127550,00 грн., що підтверджується квитанцією від 04.09.2020 року Відповідно до виписки по рахунку позивачу [PERSON] було відшкодоване страхове відшкодування Моторним (транспортним) страховим бюро України в розмірі 98179,63 грн. В сенсі наведених норм, встановлені вказаною постановою суду обставини у справі про адміністративне правопорушення за положеннями ст. 82 ЦПК України беруться судом до уваги в межах вирішення позову у даній справі і зібраних по ній доказів в сукупності.\~ Заподіяння потерпілому шкоди внаслідок винних дій водія у ДТП є підставою для виникнення деліктного зобов`язання, в якому праву потерпілого вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондує відповідний обов`язок особи, яка завдала шкоди, відшкодувати заподіяну шкоду. Згідно з пунктом 39.1 статті 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Підпункт а) пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Пунктом 1.5. статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У цьому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у цьому пункті, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ). Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України. Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду України в Постанові від 05.06.2018 №243/10982/15-ц (провадження №14-81 цс 18). Таким чином, належним відповідачем у справі, який має відшкодовувати збитки заподіяні внаслідок дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Renault Duster», державний номерний знак [NUMBER] та транспортним засобом «HMMWV M1152», державний номерний знак [NUMBER] , має відшкодовувати військова частина [NUMBER] . На підставі вищевказаного суд дійшов до висновку про стягнення з Військової частини [NUMBER] на користь позивача [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 29370,37 гр. (фактична різниця між матеріальною шкодою, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 127550,00 грн. та страховою виплатою Моторним (транспортним) страховим бюро України 98179,63 грн.). В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Можна виділити критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зокрема характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні). Суд вважає, що діями водія [PERSON] потерпілому [PERSON] були спричинені моральні страждання з приводу пошкодження його майна, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. підлягають задоволенню. Відповідно ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 1816 грн.

Outcome: approved