Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у сумі 6501.15 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.02.2018 року складає 175856.11 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що сторони по справі 20.09.2007 року уклали кредитний договір №CNGLAU00151018, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 26996.45 дол. США на термін до 20.09.2014 року. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 12.02.2018 року має заборгованість в розмірі 6501.15 дол. США, яка, відповідно до курсу НБУ станом на дату вказаної заборгованості, в перерахунку на національну валюту складає 175856.11 грн. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 14.05.2018 року. Вказаною ухвалою, відповідачу був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи за участю сторін до суду не направила. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає до задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із пункту 1.1 вказаного вище кредитного договору від 20.09.2007 року, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку, або перерахування на рахунок зазначений в п. 7.1 вказаного договору. Вказаний кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, та інших коштів, які зазначені у вказаному договорі, що передбачено п. 1.2 вказаного договору. Дослідивши кредитний договір від 20.09.2007 року, який укладений між позивачем та відповідачем судом встановлено, що сторони чітко визначили істотні умови такого договору, передбачили права та обов'язки сторін договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін та термін дії договору й порядок зміни його умов. У подальшому сторони 24.11.2011 року уклали додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, якою змінили дату остаточного погашення заборгованості за договором, та графік погашення кредиту, який виклали в новій редакції. Як вбачається із матеріалів справи відповідач підтвердила свою згоду з умовами вказаного кредитного договору та додатковою угодою до вказаного договору, про що свідчить її підпис. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, суму коштів не повернула та ухиляється від її сплати. При розгляді вказаної справи суд бере до уваги, що відповідач користувалася вказаними коштами, що стверджується матеріалами справи, тобто використовувала їх на власний розсуд, а тому суд вважає, що відповідач знала, що кошти взяті в борг та підлягають поверненню на умовах визначених позивачем. Окрім того відповідач до суду із позовною заявою про розірвання вказаного кредитного договору не зверталася. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Як зазначалося вище, відповідно до умов договору відповідач зобов'язана повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору (як основного так і додаткового), який є його невід'ємною частиною. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, перестала своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, інші належні платежі, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Оскільки у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, то в межах заявлених вимог позивач просив стягнути з відповідача тільки заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту), визначену в іноземній валюті - 6501.15 доларів США. У відповідності до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові № 6-1680 цс15 від 10.02.2016 року. З матеріалів справи вбачається, що кредит відповідачу надавався саме в іноземній валюті - доларах США та що сторонами обумовлено повернення коштів виключно у цій валюті. На здійснення валютних операцій банком отримано у встановленому порядку ліцензію та дозвіл. При таких обставинах суд відповідно до вимог закону та умов кредитного договору вважає за необхідне захистити права кредитора і стягнути з відповідача на користь банку борг за кредитним договором в межах заявлених вимог відповідно до проведеного банком розрахунку, який не спростований належними засобами доказування. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач належним чином не виконувала умови договору, а тому у суду є всі підстави для стягнення суми заборгованості за кредитом у примусовому порядку. Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються платіжним дорученням від 19.04.2018 року. На підставі зазначеного та

Outcome: approved