Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] в якому просила стягнути аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Матір'ю дитини є позивач - [PERSON] між позивачем та відповідачем не був зареєстрований шлюб, але протягом 3-х років з 2009 року по 2012 рік проживали однією сім'єю у цивільному шлюбі. Саме від цього шлюбу позивач та відповідач мають одну неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO], яка на сьогодні проживає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. У вересні 2012 року позивач та відповідач розірвали свої відносини та перестали проживати як одна сім'я у цивільному шлюбі. З цього часу відповідач участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає, коштів на її утримання не надає, відмовляючись їх платити, ніяк не мотивуючи відповідного рішення серйозними обставинами. Позивач, звернула увагу суду на те, що на її (позивача) плечах лежить не тільки відповідальність за забезпечення харчуванням та одягом дитини, але й також великі витрати на лікування їх спільної дитини. Нажаль, в дитини вроджений діагноз: плоско-вальгусна установка стоп та порушення осанки. Малолітня [PERSON] знаходиться повністю на утриманні позивача. Відповідач жодної участі в утриманні та вихованні дитини не приймає. Оскільки дитина позивача та відповідача потребує не тільки харчування та забезпечення одягом, але і постійного лікування, позивач просить суд призначити 75 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у якості аліментів на користь позивача також просить суд призначити аліменти у розмірі 1/3 від всіх доходів відповідача на користь позивача. Крім того, зважаючи на те, що відповідач на сьогодні немає постійної роботи та заробляє кошти без оформлення відповідного офіційного працевлаштування, виникає потреба у фіксуванні аліментів у твердій грошовій валюті, а саме на рівні неменшого 75% рівня прожиткового мінімуму для дітей від 6 до 18 років (ст. 182 СК України + обставини справи), а саме аліменти повинні становити не менше 1 332,00 грн. на місяць, які відповідач повинен сплачувати на користь позивача щомісячно. На підставі викладеного обґрунтування позовної заяви, позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 1 332,00 грн., щомісячно з подальшою індексацією починаючи з дати подання даного позову та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 27.12.2017 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Ухвалу про відкриття спрощеного провадження від 27.12.2017 р. разом з копією позовної заяви з додатками, відповідачеві [PERSON] було направлено за адресою місця реєстрації. 21.02.2018 р. відповідачем [PERSON] було подано через канцелярію Деснянського районного суду м. Києва заяву, де зазначив, поштою було отримано ухвалу від 27.12.2018 р. лише 06.02.2018 р. та просив суд відкласти розгляд справи та надати строк для подання заперечень на позов. Зазначив, що не погоджується з розміром визначених позивачем аліментів, оскільки на його утриманні перебуває інша його неповнолітня дитина і також сплачує аліменти. Однак, станом на 18.06.2018 р. відзив на позов від відповідача [PERSON] на адресу Деснянського районного суду не надходив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України та приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, у відповідності до Свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON], народилась [INFO]., про що в Книзі реєстрації народжень 12.01.2010 р. зроблено відповідний актовий запис за №63. Батьками дитини є: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.5). В позовній заяви позивач зазначила, що малолітня донька [PERSON] має вроджений діагноз «плоско-вальгусна установка стоп» та «порушення осанки», що підтверджується Консультаційним висновком спеціаліста КНП «КДЦ» філія №4 та довідкою від 12.07.2017 р. (а.с.6,7). Крім того, позивачем було надано рекомендації ТОВ «Медичний центр «Довіра» де зазначено діагноз: «порушення осанки» та «плоскостопість І б» від 24.04.2017 р. та пропозицію від ТОВ МЦ «Довіра» на лікування (а.с.8,13) У відповідності до Картки хворого, який лікується в фізіотерапевтичному відділенні, [PERSON] визначено діагноз: «хвороба Шляттера», «вальгусная деформація стоп» (а.с.9). Однак, позивачем суду ненадано жодної квитанції про сплату коштів, які вона витрачала на лікування малолітньої дитини. Малолітня донька [PERSON] проживає та перебуває на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги на утримання їх спільної доньки позивачу не надає. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного . Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Прожитковий мінімум для дитини відповідного віку визначається кожного року відповідно до Закону України «Про державний бюджет України». Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Оскільки позивач [PERSON] в своїй позовній заяві зазначила, що відповідач немає постійного місця роботи та заробляє кошти без оформлення відповідного офіційного працевлаштування, тобто має нерегулярний дохід, тому суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, який буде стягуватися на користь позивача на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі, згідно до ст. 184 СК України. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17). Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька. Відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком малолітньої [PERSON] зобов'язаний утримувати її до повноліття. Підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлений: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень, а оскільки мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить не менше 930 гривень на місяць, то на думку суду доцільним та таким, що повною мірою задовольнить потреби дитини є сума в 1332,00 гривень. Тому, на підставі вищезазначеного, враховуючи рівність прав та обов'язків батьків, щодо дитини, суд при визначенні розміру аліментів у відповідності зі ст.182 СК України, враховує те, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний, мінливий дохід та вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дочки [PERSON], в твердій грошовій сумі у розмірі 1332,00 грн., які підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно, до досягнення дочкою повноліття,починаючи з дня подачі заяви до суду. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину в зазначеному судом розмірі є достатнім та не буде порушувати майнові права дитини. Крім того, при прийнятті рішення про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1332 грн. судом прийнято до уваги, що даний розмір не є меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 ст.184 СК України, визначено, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі на підставі ч.2 ст.184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно ч.9 ст.10 ЦПК України в порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Таким чином, обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме положеннями ст.184 СК України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial