Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до редакції газети «Першотравенські новини» про стягнення заборгованості по заробітній платі,середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позов змінювався неодноразово. З урахуванням уточнених 02 грудня 2016 року позовних вимог, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 8581,50 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 гривень. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 18 травня 2016 року вона була звільнена за згодою сторін з посади кореспондента редакції газети «Першотравенські новини». На час її звільнення у газети існувала заборгованість по виплаті їй заробітної плати. В порушення вимог ст.116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі з нею проведено в день звільнення не було, Заборгованість по заробітній платі їй була виплачена лише частково. Залишок заборгованості по заробітній платі в сумі 3577,67 грн. їй було сплачено відповідачем 27 вересня 2016 року. Заробітну плату вона не отримувала протягом трьох місяців. Саме через затримку по виплаті заробітної плати вона була змушена звільнитися. У зв'язку зі значною затримкою заробітної плати вона відчувала моральні страждання, втратила нормальні життєві зв'язки, була змушена економити на харчах, одязі. Завдана їй моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі та гідності, ігноруванням її прав, втратою у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед працівників, знайомих, друзів та родичів. Вважає, що незаконними діями керівництва газети «Першотравенські новини» їй було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює в 2000 гривень. В ході судового розгляду позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги та прохала суд їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання 10 лютого 2017 року позивач не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Маслова Л.М. позовні вимоги [PERSON] визнала частково та пояснила, що у редакції газети дійсно існують проблеми з виплатою заробітної плати працівникам. [PERSON] звільнилася з роботи в травні 2016 року. В день звільнення позивачці не було сплачено всіх розрахункових сум, у зв'язку з фінансовими труднощами газети. Повний розрахунок з [PERSON] було проведено 27 вересня 2016 року. Крім того відповідач вважає, що для розрахунку середньої заробітної плати за час затримки розрахунку потрібно взяти період часу з 18 травня по 27 вересня 2016 року та середню заробітну плату [PERSON] та березень-квітень 2016 року. Також представник відповідача пояснила, що діями редакції газети «Першотравенські новини» позивачці не було спричинено моральної шкоди та прохала в даній частині позову відмовити в повному обсязі. У судове засідання 10 лютого 2017 року представник відповідача Маслова Л.М. не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] відповідно до наказу №27 від 24 вересня 2014 року була прийнята до редакції газети «Першотравенські новини» на посаду коректора (0,5 ставки) та кореспондента (0,5 ставки). 17 листопада 2014 року позивачку було переведено на посаду кореспондента на час декретної відпустки іншого працівника (наказ №32 від 17.11.2014 р.) 18 травня 2016 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (наказ №20 від 18 травня 2016 року). На день звільнення [PERSON] у редаукції газети «Першотравенські новини» перед позивачем існувала заборгованість по виплаті заробітної плати, яка була сплачена відповідачем лише 27 вересня 2016 року. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 2 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Так, згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 27.03.2013 року, від 22.01.2014 року, від 15.09.2015 року. Відповідно до роз'яснень, що наведені в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. При цьому відсутність фінансування та грошових коштів у підприємства, установи, організації не позбавляє його обов'язку з виплати належних працівникові грошових коштів та не звільняє від відповідальності за невиконання цього обов'язку. Відповідно до роз'яснень п. 25 Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З огляду на викладене, та враховуючи, що невиплата належних звільненому працівникові сум є триваючим порушенням, суд приходить до висновку, що на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період після дати звільнення до дня фактичного розрахунку, тобто, за період з 19 травня 2016 року по 27 вересня 2016 року. Правила обчислення середнього заробітку передбачені ст.27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100(з наступними змінами і доповненнями). В п.п.6, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100(з наступними змінами і доповненнями). За положеннями п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100(з наступними змінами і доповненнями), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна(годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі(календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 розділу ІV Порядку). Перелік виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, визна\-чено п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (зі змінами та доповненнями). Згідно матеріалів справи заробітна плата [PERSON]: за березень 2016 року, при відпрацьованих 22 робочих днях, склала 1594 грн.38 коп. та за квітень 2016 року - 1103 грн.75 коп. (позивачем було відпрацьовано 21 робочий день). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за березень-квітень 2016 року становила 62 грн.75 коп. відповідно до розрахунку ( 1594,38 грн. + 1103,75 грн.) : 43 дні. За період з 19.05.2016 року по 27.09.2016 року кількість робочих днів становила: травень 2016 року -9 днів; червень 2016 року - 20 днів; липень - 21 день, серпень - 22 дні; вересень - 18 днів, а всього за період з 19.05.2016 року по 27.09.2016 року кількість робочих днів становить - 90 днів. Таким чином, затримка розрахунку при звільненні позивача, складає 90 днів, відповідно розмір середньої заробітної плати за вказаний період становить: 90 днів х 62,75 грн.(середньоденна заробітна плата) = 5647,50 грн., який підлягає стягненню з редакції газети «Першотравенські новини» відповідно до положень ст.117 КЗпП України на користь [PERSON] З урахуванням роз'яснень, наведених в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" про те, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, то суд вважає необхідним зазначити, що сума 5647,50 грн. до стягнення з редакції газети «Першотравенські новини» на користь [PERSON] визначена без утримання податку й інших обов'язкових платежів. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику передбачено ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до частини другої якої порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки сплата позивачу належних їй платежів не здійснена то вона отримала право на компенсацію моральних втрат. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, й не повинен призводити до її збагачення. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов'язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоров'я, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 300,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. На підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року,

Outcome: partial