Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить ухвалити рішення яким стягнути з концерну "Військторгсервіс" на його користь заборгованість по заробітній платі з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 38 042, 29 грн., 21 600,00 грн. за затримку виплати заробітної плати, а всього 59 642, 29 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач покладається на те, що з 24.05.2011 року по 29.11.2013 року він перебував у трудових відносинах та працював у Мукачівській філії концерну "Військторгсервіс" на посаді старшого охоронця, а з 22.03.2012 року на нього було покладено обов'язки начальника філії. Пропрацювавши півтора року без заробітної плати 15 листопада 2013 року він був вимушений написати заяву генеральному директору концерну "Військторгсервіс" Павленко М.П. про звільнення з роботи та виплату йому заборгованої заробітної плати. Наказом від 29.11.2013 року № 1/к його було звільнено з роботи. Проте, при звільнені, з ним не був проведений розрахунок, а тому утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 30 919,97 грн. Також, вважає, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, з відповідача слід стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від суми заборгованості. Окрім цього з відповідача крім заборгованості по заробітні платі підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21 600,0 грн. У зв'язку з тим, що відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити йому суму заборгованості по заробітній платі він вимушений для захисту свої прав звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, не заперечував проти заочного розгляду справи та просив суд позов задоволити повністю. Представник відповідача концерну "Військторгсервіс" у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду рекомендованими листами з повідомленням від 02.12.2014 року та 12.12.2014 року, про причину неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без їх участі чи заперечення на позовну заяву на подав. Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для вирішення справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення на підставі наявних у справі доказів виходячи з наступних підстав. Так, вимогами ст. 43 Конституції України закріплено право кожного на заробітню плату не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять років. До трудової книжки заносяться відомості про роботу. З аналізу вищезазначених норм вбачається, що прийом на роботу оформляється відповідним документом. У судовому засіданні, з наявних у матеріалах справи документів судом з достовірністю встановлено, той факт, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи у Мукачівській філії концерну "Військторгсервіс", а саме 24.05.2011 року наказом № 40/к від 24.05.2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу старшим охоронцем, 22.03.2012 року наказом № 6 /к від 22.03.2012 року на позивача було покладено виконання обов'язків начальника філії. 29.11.2013 року наказом № 1/к позивач [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП.. Вищезазначені обставини підтверджується записами у трудовій книжці позивача, копія якої знаходяться у матеріалах справи. Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки № 63 від 29.11.2013 року Мукачівська філія концерну "Війскторгсервіс" станом на 29.11.2013 року має заборгованість по заробітній платі перед позивачом [PERSON] за період з травня 2012 року по листопад 2013 року на загальну суму 30 919,97 грн.. За таких обставин суд приходить до переконливого висновку, що право позивача є порушеним, у зв'язку з чим воно підлягає захисту судом, оскільки згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітня плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] звертався з письмовою заявою на ім'я генерального директора концерну "Війскторгсервіс" Павленко М.П. (вхідний № 3353 від 05.12.2014 року) про звільнення із займаної посади та виплату заробітної плати. Однак вимога про повний розрахунок по заробітній платі залишилась без розгляду, заробітня плата не виплачена та на час ухвалення рішення у справі відповідач фактично не розрахувався з позивачем. Таким чином, враховуючи встановлені у справі обставини суд приходить до обґрунтованого висновку, що позов у частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати позивачу підлягає до повного задоволення, а саме у користь позивача [PERSON] слід стягнути невиплачену заробітню плату у розмірі 30 919,97 грн.. Відповідно до роз'яснень, викладених у ч. 5 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" не проведення розрахунку з працівником у день звільнення, або якщо у цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Так ст. 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган який виносить рішення по суті спору. П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вище наведеного, суд приходить до переконання, що саме по вині відповідача не проведено розрахунок з позивачем у день його звільнення, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо вжиття заходів направлених на своєчасну виплату заробітної плати та здійснення розрахунку при звільненні з працівником [PERSON], а тому відповідно є правові підстави для застосування до відповідача Концерну "Війскторгсервіс" відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України. З урахуванням встановлених вищенаведених обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задоволити в повному обсязі, оскільки спору між сторонами щодо розміру належних позивачам сум при звільнені відсутній, так як відповідач був неодноразово повідомлений про час та місце судового розгляду рекомендованим листом з повідомленням та отримав копію позовної заяви, однак жодного разу у судове засідання не з'явився та не надіслав письмового заперечення на позов де б навів докази на спростування позовних вимог. Представником відповідача до суду не надано жодних підтверджуючих доказів щодо неспроможності своєчасно виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі та те, що в діях підприємства відсутня вина невиплати заробітної плати. Таким чином, з відповідача у користь позивача [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а саме за період з 30.11.2013 року по 30.11.2014 року у розмірі, що передбачений у відповідному розрахунку наявному у позовній заяві, а саме 21 600,00 грн. Окрім цього відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" сума боргу по заробітній платі позивача підлягає індексації у зв'язку із інфляцією та становить,відповідно до розрахунку позивача наявного у матеріалах справи з якими суд погоджується, 6014,32 грн. Відповідно до ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає, що відповідач концерн "Війскторгсервіс" прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем [PERSON] щодо сплати заробітної плати за період з 22.03.2012 року по 29.11.2013 року у розмірі 30 919 гривень 97 копійок, а тому підприємство зобов'язано сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, яка згідно розрахунку наведеного у позовній заяві становить 1 108,00 грн. Таким чином на підставі вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є підставними так як у судовому засіданні доведено той факт, що саме з вини відповідача позивачу не була вчасно виплачена заробітня плата, що призвело до порушення його прав та законних інтересів, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення повністю, тобто з відповідача концерну "Війскторгсервіс" слід стягнути на користь позивача [PERSON] суму заборгованості у розмірі 59 642 (п'ятдесят дев'ять тисяч шістсот сорок дві) гривні, 29 коп. яка складається з 30 919,97 грн. - заборгованість по заробітній платі, 6014,32 грн. - проіндексована сума заборгованості, 1108, 00 грн - три проценти річних від суми заборгованості та 21 600,00 грн. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, що випливає із трудових відносин, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір у розмірі 596 (п'ятсот дев'яносто шість) гривень 42 коп. підлягає стягненню в дохід держави з відповідача.

Outcome: approved