Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

У січні 2019 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» Луньо Ілля Вікторович (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 10 934 900,00 грн. та суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.11.2014 року у ПАТ «БГ БАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію на призначено уповноважену особу на її здійснення, а з 27.02.2015 року у банку розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу на її здійснення. На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноважена особа Фонду (Банк) здійснила перевірку правочинів (у тому числі договорів) вчинених (укладених) Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на наявність ознак нікчемності. Під час здійснення перевірки, виявлено, що 26.04.2014 року між ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ» (правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «БГ БАНК») та [PERSON] було укладено Договір банківського строкового вкладу № [NUMBER] ДФ -063180 . Договором встановлено, що вклад надається Банку строком на 1 рік та 2 місяці, строк дії договору становить 431 день, але передбачено право достроково вимагати повернення вкладу, попередньо повідомивши Банк у письмовій формі щонайменш за 5 робочих днів до настання події, зазначивши при цьому день повернення вкладу на рахунок вкладника. 30.10.2014 року о 17:47:13 Банком здійснена трансакція щодо перерахування коштів в сумі 20 780 600.00 грн. з депозитного рахунку № [NUMBER] на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] з цільовим призначенням «Дострокове повернення депозиту, угода ДФ-063180, [PERSON] », а також 30.10.2014 року о 17:47:12 Банком здійснена трансакція щодо перерахування коштів в сумі 57 103,96 грн. з рахунку № [NUMBER] на поточний рахунок [PERSON] . № [NUMBER] з цільовим призначенням «Виплата відсотків, угода ДФ-063180 з 30.09.2014 по 29.10.2014, [PERSON] ». В той же день, 30.10.2014 року о 18:28:20 Банком здійснена трансакція щодо видачі готівкових коштів [PERSON] в сумі 149 900,00 грн. через касу Банку, а також 30.10.2014 року о 17:56:52 трансакція щодо перерахування коштів в сумі 10 785 000,00 грн. з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] , відкритий в АТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ». Однак, Уповноваженою особою Фонду встановлено, що вказані правочини (трансакції, операції) (в тому числі договори) вчинені (укладені) ПАТ «БГ БАНК» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку містять ознаки нікчемності правочинів передбачені п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і визнання таких правочинів недійсним судом не вимагається. Оскільки вказані правочини не нікчемними, то вони не породжують жодних наслідків, крім тих, які пов`язані із їх недійсністю. Відповідно, видача через касу готівки [PERSON] та перерахування грошових на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] , що відкритий в АТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ», були незаконними і ці кошти повинні бути повернуті на рахунок ПАТ «БГ БАНК». Уповноважена особа Фонду шляхом направлення відповідних листів повідомляла відповідача про нікчемність правочинів та вимагала повернути кошти, але останній жодних дій не вчинив, що змушує позивача звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 25.02.2019 року відкрито провадження по даній цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.06.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 27 листопада 2014 року № 745 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» до категорії неплатоспроможних було прийнято рішення віднести ПАТ «БГ Банк» до категорії неплатоспроможних. Па підставі Постанови НБУ № 745 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесено Рішення №131 про запровадження з 28.11.2014 року тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «БГ Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможній банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Новікову Марію Миколаївну. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 26.02.2015 року №134 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БГ БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесено Рішення № 43 від 27.02.2015 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». 11.02.2016 року Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №146 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ Банк» на два роки по 26.02.2018 року. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.05.2017 року №2214 з 06.06.2017 року призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» Луньо Іллю Вікторовича. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01.02.2018 року № 305 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ «БАНК» на один рік з 27.02.2018 по 26.02.2019 включно. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон). Також цим Законом регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Уповноважена особа Фонду, у відповідності до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону, - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. Ст. 37 Закону визначені Повноваження уповноваженої особи Фонду, серед яких повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст. 38 Закону). Встановлено, що 26.04.2014 року між ПАТ «БАНК ПЕРШИЙ» (правонаступником всіх прав і обов`язків якого є ПАТ «БГ БАНК») та [PERSON] було укладено Договір № [NUMBER] ДФ-063180 банківського строкового вкладу (Вклад «Класичний» з правом поповнення зі щомісячною сплатою процентів (а.с. 26-31). Вказаним договором встановлено, що вкладник розміщує у банку вклад у сумі 20 780 600,00 грн. строком на 1 рік та 2 місяці, тобто до 31 серпня 2015 року, строк дії договору становить 431 день, передбачено право достроково вимагати повернення вкладу, попередньо повідомивши Банк у письмовій формі щонайменш за 5 робочих днів до настання події, зазначивши при цьому день повернення вкладу на рахунок вкладника. 30.10.2014 року [PERSON] звернувся до ПАТ «БГ БАНК» із заявою про дострокове повернення вкладу за вищезазначеним договором (а.с. 32). 30.10.2014 року о 17:47:13 Банком здійснена трансакція щодо перерахування коштів в сумі 20 780 600.00 грн. з рахунку № [NUMBER] на рахунок [PERSON] № [NUMBER] з цільовим призначенням «Дострокове повернення депозиту, угода ДФ-063180, [PERSON] », а також 30.10.2014 року о 17:47:12 Банком здійснена трансакція щодо перерахування коштів в сумі 57 103,96 грн. з рахунку № [NUMBER] на рахунок [PERSON] № [NUMBER] з цільовим призначенням «Виплата відсотків, угода ДФ-063180 з 30.09.2014 по 29.10.2014, [PERSON] ». В той же день, 30.10.2014 року о 18:28:20 Банком здійснена трансакція щодо видачі готівкових коштів [PERSON] в сумі 149 900,00 грн., а також 30.10.2014 року о 17:56:52 трансакція щодо перерахування коштів в сумі 10 785 000,00 грн. з поточного рахунку [PERSON] № [NUMBER] на поточний рахунок [PERSON] . № [NUMBER] , відкритий в АТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНІ ІНВЕСТИЦІЇ» (а.с. 33-34). Згідно п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, коли банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. На підставі постанови Правління Національного Банку України від 26 червня 2014 року №383/БТ «Про застосування до ПАТ «Банк «Перший» заходів впливу та призначення куратора, ПАТ «Банк «Перший» з 27 червня 2014 року був позбавлений права зараховувати на рахунки фізичних осіб кошти, що переказуються з рахунків, відкритих у ПАТ «Банк «Перший» (а.с. 60). Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» Луньо Ілля Вікторович повідомив [PERSON] про нікчемність правочинів щодо здійснених трансакцій 30.10.2014 року та вимагав повернути кошти в сумі 149 900,00 грн., які були отримані через касу банку та 10 785 000,00 грн., що перераховані на поточний рахунок (а.с. 35-37). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до вимог ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Предметом спору у даній справі, відповідно до позовної заяви, є правовідносини з настання наслідків вчинення нікчемного правочину, тобто, застосування наслідків передбачених ст.216 ЦК України. При цьому, як на нікчемний правочин, позивач указує на конкретну дію (трансакції щодо перерахування та видачі коштів), настання якої обумовлене депозитними договірними відносинами, чинність яких позивачем не оскаржується. Таким чином, в силу вище зазначених правових норм ЦК та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», нікчемним може бути визнаний лише правочин (договір), а не окрема дія (подія), якими у спірних правовідносинах є банківські операції щодо перерахування та видачі коштів, які були вчинені у відповідності з договірними відносинами, але без укладення окремого договору сторонами, а тому, ці банківські операції не можуть бути визнані нікчемними у відповідності з вимогами закону, і, відповідно, будь-яких наслідків з застосування неіснуючого нікчемного правочину, в силу ст.216 ЦК України, застосовано бути не може. Крім того, у справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Також, стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Відтак, стягнення з [PERSON] належних останньому коштів, які тимчасово були у користуванні банку, є суттєвим порушенням його прав як власника. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed