Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки. Просив визнати недійсним та скасувати виданий [PERSON] державний акт серії ЯИ №150134 від 27.11.2009 про право власності на земельну ділянку площею 901 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 по [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 901 кв. м, вартістю 384 844,13 грн. з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 по [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову. Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що пунктами 39, 39.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 901 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140134 від 27 листопада 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0010, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.11.2019 за № 010949702032. 14.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який зареєстрований за №646, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила вищевказану земельну ділянку, та остання отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №607776 від 21.12.2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 21.12.2010 за №011049700604. В подальшому вищевказана земельна ділянка відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №960 від 12.09.2014 [PERSON] , про що 12.09.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором внесено запис №6983568. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13.12.2017 у справі №487/10111/14-ц визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 901 кв.м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 по [ADDRESS] . Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції погодився з доводами прокурора про незаконність пунктів 39, 39.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, а саме на відстані 9 метрів від урізу води та, відповідно до вимог ст.ст. 59, 83, 84 Земельного кодексу України, не може надаватись у приватну власність для будівництва індивідуальних житлових будинків. Враховуючи, що пункти 39, 39.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року прийняті з порушенням закону, належний [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №150134 від 27.11.2009, який видано на їх підставі, підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Оскільки земельна ділянка розташована на території міста Миколаєва та відноситься до земель комунальної власності, то її власником (розпорядником) згідно ст.ст. 83, 122 Земельного кодексу України, ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є Миколаївська міська рада. Таким чином, Миколаївська міська рада у даному випадку є уповноваженим державою органом, який розпоряджається землями зазначеної категорії. Враховуючи положення ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Миколаївська міська рада. Територіальна громада міста Миколаєва як власник спірної земельної ділянки делегує Миколаївській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Миколаївська міська рада, приймаючи спірне рішення, діяла не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, що не може вважатися вираженням волі територіальної громади, а отже спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади міста поза її волею. За такого, належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника [PERSON] у власність держави в особі Миколаївської міської ради. Миколївською міською радою, як власником (розпорядником) до цього часу самостійно не пред`явлено позову до суду, у зв`язку з чим неналежним чином здійснюється захист інтересів держави. Крім того, вибуття спірної земельної ділянки у приватну власність відбулось внаслідок саме незаконних дій Миколаївської міської ради. Зазначене підтверджено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07.10.2015. Про незаконність пунктів 39, 39.1 розділу 4 рішення міської ради №36/61 від 04.09.2009 Миколаївській міській раді стало відомо 07.10.2015. Водночас заходи до витребування спірної ділянки дотепер не пред`явлено. Це свідчить про невиконання своїх обов`язків щодо контролю за станом розпорядження землями державної власності і обумовлює підстави для здійснення органами прокуратури захисту в суді інтересів держави в особі Миколаївської міської ради. 08.10.2018 року у відзиві на позов від 08.10.2018р. та у запереченнях на відповідь на відзив, поданих представником відповідача [PERSON] - адвокатом Колесніковим В.В., відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що прокурор не довів обставин нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави в суді за своєї участі; земельна ділянка на момент її виділення перебувала у комунальній власності, а тому не може бути повернута державі; рішення міської ради - є ненормативним актом, який застосовано одноразово, з прийняттям якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, скасування такого рішення не породжує наслідків для власників, оскільки право власності у таких осіб грунтується на правовстановлюючих документах. Право власності [PERSON] , [PERSON] грунтується на державних актах, а [PERSON] - на договорі купівлі-пролажу земельної ділянки. Рішення у справі №487/10111/14-ц щодо скасування рішеня міської ради не є преюдиційним для цілей застосування ст. 388 ЦК України. Рішення ММР №36/61 від 04.09.2009 скасовано за позовом особи, яка не є власником мйна, з володіяння якої не вибувала земельна ділянка, підставою такого позову були обставини невідповідності місця розташування земельної діялнки вимогам ст. 60 ЗК та ст. 88 ВК. Разом з тим, віндікаційний позов (ст.ст. 387, 388 ЦК) є позовом неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника. Миколаївській міській раді достовірно та прокурору достовірно відомо, що земельна ділянка перебуває у володінні [PERSON] на підставі відплатного договору кпівлі-продажу від 12.09.2014р. Земельна ділянка придбана [PERSON] через 6 місяців після встановлення судами у повністю аналогічних справах безпідставності позовних вимог, встановлення обставин, що земельні ділянки по [ADDRESS] перебувають поза межами прибрежної захисної смуги, а рішення ММР від 04.09.2009 є законним, після подання заяви про залишення позову без розгляду у справі №487/4440/13-ц, предметом розгляду якого було повернення земельної ділянки по [ADDRESS] . В цей період також було чинним рішення ММР від 31.05.2012 №17/4, яким затверджено робочий проект "Встановлення водоохоронних зон та прибрежних захисних смуг річок Інгул, півлденний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва". Отже, у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України [PERSON] є добросовісним набувачем, яикй не знав, не міг знати, та станом на 2018р. у нього відсутні підстави вважати, що майно придбано у особи, яка не мала права його відчужувати. Поведінка [PERSON] є добросовісною, а втручання у право на мирне володіння майном особи, яка не вчиняла жодних порушень, є непропорційною. Також відповідач не погоджується з посиланням прокурора на те, що власником земельної ділянки є територіальна громада, а земельна ділянка вибула поза її волею, що підтверджується юридичним фактом визнання недійсним рішення ММР від 04.09.2009р. Оскільки територіальна громада безпосередньо не набуває і не здійснює цивільні права та обов`язки, а лише через органи місцевого самоврядування (ст. 172 ЦК), не наділена правом самостійно здійснювати правомочності володіння, користування та розпорядження майном, територіальна громада м. Миколаєві ніколи не володіла майном, з її володіння не вибувала спірна земельна ділянка. Прокурор не довів, що земельна ділянка вибула із володіння власника або особи, якій власник передав земельну дліянку у володіння поза їх волею. Надання згоди на розробку проекту землеустрою, погодження проетку землеустрою, прийняття рішеня про виділення земельної дліянки, підписання державного акту, отримання земельного податку свідчать, що дії Миколаївської міської ради відповідали її волі, направленої на визначення правової долі земельної діялнки як власності громадян для визначених потреб. Прийняття судом рішення про скасування рішення міської ради не має жодного значення для цілей застосування ст. 261 ЦК України. оскільки Миколаївська міська рада є обізнаною про вибуття з її володіння, користування та розпорядження земельної ділянки в момент прийняття спірного рішення. Той факт, що прокурор в період з 2013 по 2018 роки неправильно визначив склад сторін, не заявляв вимогу про скасування державного акту, про який йому було відомо, обирав неналежні способи захисту порушеного права, не спростовує обізнаність позивача із обставинами вибуття майна з моменту прийняття рішення 04.09.2009р. і не може бути підставою штучного збільшення строку позовної давності. Прокурор в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, розглянути вимогу щодо витребування земельної ділянки на користь держави як негаторний позов, посилаючись на практику Верховного Суду України. Представник Миколаївської міської ради до судового засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги прокурора підтримав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Колесніков В.В. в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Відповідач [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - [PERSON] неодноразово викликались до судового засідання, але не з`явились, причини неявки не повідомили, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що пунктами 39, 39.1 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 901 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 140134 від 27 листопада 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0010, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.11.2019 за № 010949702032. 14.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який зареєстрований за №646, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала вищевказану земельну ділянку. [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №607776 від 21.12.2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 21.12.2010 за №011049700604. В подальшому вищевказана земельна ділянка відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №960 від 12.09.2014 [PERSON] , про що 12.09.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором внесено запис №6983568. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13.12.2017 у справі №487/10111/14-ц рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.11.2017 скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері інтересах держави до Миколаївської мфіської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки. Вказаним рішенням визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 901 кв. м з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 про [ADDRESS] , оскільки спірна земельна ділянка знаходиться у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибрежної захисної смуги Бузького лиману та, відповідно до вимог ст.ст. 59, 84 Земельного кодексу України, не може надаватись у приватну власність для будівництва індивідуальних житлових будинків. В рішенні констатовано, що державний орган чи орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавства. Якщо ж таке рішення все таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, підтверджено незаконність надання [PERSON] вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Не може свідчити про розташування цієї ділянки поза межами прибережної смуги і робочий проект, затверджений рішенням Миколаївської міськради від 31 травня 2012 року, оскільки, по-перше, проект складався після прийняття оскаржуваних рішень та з урахуванням передачі цих земель у приватну власність, а, по-друге, це рішення міськради скасовано судовим рішенням. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. За правилами статті 152 ЗК недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Такий правовий висновок Верховного суду України викладено у постанові від 19 червня 2013 року (справа № 6-57цс13). Отже, задоволенню підлягають і позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ЯИ № 140134 від 27 листопада 2009 року з кадастровим № 4810136300:12:001:0010, виданий [PERSON] . Вирішуючи вимоги прокурора про витребування у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 901 кв. м, вартіст. 384 844,13 грн. з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 по [ADDRESS] , суд виходить з такого. Прокурор звернувся з позовом про витебування земельної ділянки у [PERSON] з підстав, визначених ст. 388 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України майно, набуте за відплатним договором в особи яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі. При зверненні з позовом прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибрежної захисної смуги Бузького лиману, незаконне надання земель прибрежної захисної смуги Бузького лиману та їх забудова капітальними об`єктами нрухомості суперечать чинному законодавству, грубо порушуючи інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів. При цьому прокурор посилався на необхідність захисту як інтересів територіальної громади, незаконно позбавленої права власності на землю, так і публічного, суспільного інтересу, як складової державного інтересу. Такий інтерес полягає у важливості відновлення водоохоронної зони, що створена для можливості охорони водних об`єктів від забруднення, засмічення, збереження їх водності, зменшення коливань стоку вздовж водних об`єктів тобто для забезпечення екологічної безпеки, що є обов`язком держави (стаття 15 Конституції України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 142-143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил). За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів. Отже, з огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку». Апеляційний суд в рішенні від 13.12.2017р. у справі №487/10111/14-ц встановив, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] розташована у межах законодавчо визначеної пляжної зони прибережної захисної смуги Бузького лиману, але була надана для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, що суперечить вимогам земельного, водного та містобудівного законодавства. У пунктах 79-82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначено: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому суди першої й апеляційної інстанцій, встановивши факти початку перебігу позовної давності та належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, що перебувають у комунальній власності м. Миколаєва, мали підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог, хоча помилково застосували для задоволення вимоги про повернення спірної земельної ділянки приписи статей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини другої статті 52 ЗК України». Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов (частина друга статті 31 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Близькі за змістом приписи закріплює частина друга статті 49 ЦПК України у редакції, чинній з указаної дати. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Верховний Суд у своїй постанові від 11.12.2019 по справі № 487/6893/15-ц констатує, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Щодо позовної вимоги прокурора про витребування у [PERSON] на користь держави в особі Миколаївської міської ради спірної земельної ділянки, судом встановлено, що якщо позивачем визначено не ефективний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За таких обставин, слід зобов`язати [PERSON] повернути у власність територіальної громади в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 901 кв.м, вартістю 384844,13 грн., з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010, по [ADDRESS] . Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних відносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. При цьому, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У цій справі суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва. В силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 9 м від урізу води, відповідач не міг не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, відповідач міг і повинен були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться у зеленій зоні м. Миколаєва - на території зелених насаджень загального користування (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). Факти незаконної передачі у власність фізичним та юридичним особам земель рекреаційних зон постійно висвічуються і широко обговорюються з застосуванням засобів масової інформації та засуджуються суспільством. До того ж, конфліктність ситуації з передачею земель під забудову в мікрорайоні «Леваневців» та протидія мешканців цього району діям нових власників щодо вирубки зелених насаджень, забруднення території та зведення житлових споруд тривало протягом декількох років. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що прокурором не обгрунтовано виключних підстав для представництва інтересів державі в суді. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (частина перша статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду (далі - Закон № 1789-XII)). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (частина третя статті 36-1 Закону № 1789-XII). За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами (пункт 1 частини п`ятої зазначеної статті). Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою статті 36-1 Закону № 1789-XII, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту (частина шоста вказаної статті). ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Територіальна громада м. Миколаєва, як власник земель комунальної власності, делегує Миколаївській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом (стаття 19 Конституції України). Воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Прокурор вказував, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Миколаївської міської ради, Миколаївською міською радою як власником (розпорядником) до цього часу самостійно не пред`явлено позов до суду про визнання недійсним та скасування державного акту та витребування спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим неналежним чином здійснюється захист інтересів держави. Вищевикладене обумовлює підстави для здійснення органами прокуратури захисту в суді інтересів держави в особи Миколаївської міської ради. Щодо заяви відповідача про встановлення пропуску строків позовної давності, суд виходить з наступного. Враховуючи вищевикладене, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] , про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 7534,66 грн. (по 3767,33 грн. з кожного).

Outcome: partial