Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] в березні 2015 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними, звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 27.10.2015 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.04.2016 року скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 29 листопада 2017 року справу прийнято до провадження судді Юр'ївського районного суду та призначено судовий розгляд. Подаючи позов до суду в 2015 році, позивач зазначив, що 10 квітня 2014 року між ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» було укладено кредитний договір № 63/25/14-KL. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із [PERSON] договір поруки. Крім того, 27 травня 2014 року банк в забезпечення виконання кредитного договору уклав із [PERSON] договір іпотеки, предметом якого виступили житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS], що належать [PERSON] 30 січня 2015 року банк списав з депозитного рахунку [PERSON] як поручителя грошові кошти на погашення кредитної заборгованості, в результаті чого на підставі ч. 2 ст. 556 ЦК України до нього перейшли усі права кредитора за кредитним договором від 10 квітня 2014 року, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання, зокрема, права іпотекодержателя за договором від 27 травня 2014 року. Проте державний нотаріус Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 23.02.2015 року припинив обтяження майна, переданого в іпотеку, а 09 квітня 2015 року за договором купівлі-продажу право власності на житловий будинок та земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] На підставі викладеного, [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог просив: застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо припинення реєстрації обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку; визнати договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки недійсними; в рахунок погашення сум, сплачених замість боржника за кредитним договором в розмірі 8 908 293,06 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 15 січня 2018 року представник позивача подав додаткове обґрунтування позовних вимог, в якому зазначив таке. Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року по справі № 198/652/15-ц (залишено в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2017 року) на користь [PERSON] стягнуто солідарно з ФГ «Зоря» та [PERSON] боргові зобов'язання за кредитним договором № 63/25/14-KL в розмірі 11 803 617,54 грн., які складаються з наступного: заборгованість по кредиту - 5 581 291,36 грн.; заборгованість за процентами - 1 220 477,79 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів - 4 556 108,68 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення процентів - 445 739,71 грн. Рішення суду виконано частково на суму 755 485,27 грн., яка на думку позивача направлена на погашення заборгованості зі сплати процентів, оскільки за умовами кредитного договору саме вони підлягають сплаті в першу чергу. В той же час, пунктом 1.1. договору іпотеки від 27.05.2014 року передбачено, що договір забезпечує виконання зобов'язань в частині ліміту кредитної лінії, що становить 4 000 000,00 грн. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, слід визначити наступним чином: заборгованість по кредитному договору № 63/25/14-KL від 10.04.2014 року в сумі 4 000 000,00 грн. Разом з тим, стартову ціну для проведення торгів позивач просить встановити на рівні, визначеному договором іпотеки, а саме: 646 080,00 грн. для житлового будинку та 12 278,00 грн. для земельної ділянки. 28 грудня 2017 року та 15 січня 2018 року задоволені клопотання представників позивача [PERSON] про витребування доказів. 14 лютого 2018 року за відповідною заявою до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено [PERSON] В подальшому [PERSON] звернулась до суду як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, подавши відповідну позовну заяву, яка 12 березня 2018 року об'єднана в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що являється матір'ю [PERSON] та [PERSON] З 1976 року та до теперішнього часу [PERSON] проживає разом з донькою, [PERSON] В період спільного проживання вони разом за спільні кошти побудували будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], який введено в експлуатацію 12.04.2012 року та 29.05.2012 року зареєстровано на праві приватної власності за донькою. При цьому [PERSON] стверджує, що в 2010 році для завершення будівництва нерухомості позичила в борг у ФГ «Наталка» суму, еквівалентну на той час 5 000,00 дол. США. У 2017 році позивачка дізналась, що вказану вище нерухомість [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року передала [PERSON], а раніше - як предмет іпотеки ПАТ «Златобанк» в забезпечення кредитних зобов'язань ФГ «Зоря». Однак, [PERSON] вважає, що зазначені правочини укладено з порушенням її прав та інтересів як співвласника нерухомого майна, оскільки вона не надавала згоди на їх вчинення. На підставі викладеного, позивачка просить визнати за нею та [PERSON] право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], визнати недійсними договір купівлі-продажу від 09.04.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та договір іпотеки, укладений між ПАТ «Златобанк» та [PERSON] Ухвалою від 27 березня 2018 року задоволено заяву представника [PERSON] про виклик свідків. 13 квітня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги за первісним позовом (з урахуванням додаткового обґрунтування) в повному обсязі, а в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити. У письмовому відзиві на позов [PERSON] зазначив, що посилання третьої особи з самостійними вимогами на предмет позову як на підставу набуття майна на ст. 175 СК України помилкові, оскільки вказана норма регулює правовідносини між малолітніми, неповнолітніми дітьми та їх батьками. Крім того, вважає позовні вимоги не підтвердженими достатніми та належними доказами. Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, то, підписавши текст документа, [PERSON] (іпотекодавець) особисто надала відповідні гарантії відсутності майнових прав інших осіб щодо предмета іпотеки. Також просив застосувати строк позовної давності, який на думку позивача почав сплив з 20.09.2012 року, коли [PERSON] зареєструвала в спірному будинку своє проживання. Представник ФГ «Зоря», [PERSON], [PERSON] заперечував проти позову [PERSON] та повністю визнав позов [PERSON] Представник [PERSON] підтримав заявлені третьою особою позовні вимоги та вважав таким, що не підлягає задоволенню, позов [PERSON] Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та письмових заяв по суті справи не надавали. Щодо первісного позову [PERSON], судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За умовами кредитного договору № 63/25/14-KL, укладеного 10 квітня 2014 року між ПАТ "Златобанк" та ФГ "Зоря", банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття відкличної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості за кредитною лінією у розмірі 15 000 000,00 грн. з кінцевою датою повернення кредиту 08.04.2015 року включно (Т.1, а.с. 16-21). Відповідно до п. 2.1 кредитного договору № 63/25/14-KL сторони дійшли згоди, що умовами надання кредитних коштів є, крім іншого, укладення договорів забезпечення з позичальником та/або з будь-якими третіми особами, зокрема, договору поруки з [PERSON] В забезпечення виконання зобов'язань ФГ "Зоря" перед банком між ПАТ "Златобанк" та позивачем, [PERSON], 10 квітня 2014 року укладений договір поруки № 63/25/14-KL/Р-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань за кредитним договором № 63/25/14-KL від 10.04.2014 року в повному обсязі таких зобов'язань. Сторони домовились, що зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними та для їх виконання ніяких інших умов, крім передбачених договором поруки та кредитним договором, не потребується (Т. 1, а.с. 22-25). Згідно з п. 1.2 вказаного договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники, при цьому поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і боржник, в такому ж порядку та строки. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від боржника та поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо. За умовами підп. 2.1.1 п. 2.1 договорів поруки порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором. Зокрема, порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо повернення основної суми кредиту, наданого боржнику за кредитним договором, сплати процентів за користування кредитом, застосування підвищеного розміру процентної ставки, сплата неустойки (пені, штрафу) за прострочення, штрафу за нецільове використання кредиту, штрафу за невиконання умов кредитного договору. На дату укладення договору поруки розмір боргових зобов'язань за кредитним договором, забезпечених порукою, становить 15 000 000 грн. (п. 2.2 договору поруки). В свою чергу ПАТ "Златобанк" у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань за кредитним договором, настання випадків невиконання умов договору отримав право вимагати від поручителя виконання боргових зобов'язань в повному обсязі чи в їх частині, а також право на договірне списання коштів з рахунків поручителя для виконання боргових зобов'язань та зобов'язань поручителя в повному обсязі чи в їх частині, на розсуд кредитора, в момент виникнення випадків невиконання умов. Здійснюючи списання коштів з будь-якого поточного та/або вкладного рахунку поручителя, кредитор діє самостійно (без надання поручителем розрахункових документів та заявок) та оформляє відповідний меморіальний ордер (підп. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.2.2, 3.1.2.6 договору поруки № 63/25/14-KL/Р-1 від 10.04.2014 року). Відповідно до п. 5.3 договору поруки поручитель у разі виконання ним боргових зобов'язань стає кредитором боржника відносно виконаної таким чином частини боргових зобов'язань. Разом з цим, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 63/25/14-KL від 10 квітня 2014 року, між ПАТ «Златобанк» та [PERSON] 27.05.2014 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до умов якого цей договір забезпечує виконання зобов'язань в частині ліміту кредитної лінії, що становить 4 000 000,00 грн. (Т. 1, а.с. 26-32). Згідно з п. 1.2 зазначеного договору іпотеки, предметом такої є наступне нерухоме майно: - житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], загальною площею 175,9 кв.м, житловою площею 82,6 кв.м, з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 348571212259, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, при цьому оціночна вартість предмета іпотеки становить 646 080,00 грн.; - земельна ділянка, площею 0,20 га, розташована за адресою [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд з кадастровим [NUMBER], що належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, при цьому оціночна вартість предмета іпотеки становить 12 278,00 грн. Обтяження нерухомого майна у вигляді заборони відчуження у встановленому порядку було зареєстровано у відповідному державному реєстрі 27.05.2014 року (Т. 4, а.с. 131, 172). Відповідно до п. 3.1.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов'язався не відчужувати предмет іпотеки та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це іпотекодержателя. Пунктами 3.4.1 та 3.4.2 договору іпотеки погоджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за цим договором та/або позичальником за кредитним договором переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця та/або позичальника, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки; переважно перед іншими кредиторами задовольнити свої вимоги за кредитним договором в тому обсязі, що будуть визначені на момент їх фактичного задоволення зокрема, але не виключно - суму боргу, проценти, комісії, неустойку за основним зобов'язанням, збитки завдані простроченням виконання, витрати пов'язані з утриманням та зверненням стягнення на предмет іпотеки. За пунктом 5.1 договору іпотеки останній набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, враховуючи можливу наявність додаткових угод, у тому числі щодо продовження строку дії кредитного договору, зміни розміру кредиту, зміни процентної ставки та інше. 30 січня 2015 року банк списав з депозитних рахунків позивача [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитом грошові кошти на загальну суму 8 908 293,06 грн. (Т. 1, а.с. 146). Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 22.06.2016 року по справі № 198/652/15-ц (залишено в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2017 року) на користь [PERSON] стягнуто солідарно з ФГ «Зоря» та [PERSON] боргові зобов'язання за кредитним договором № 63/25/14-KL в розмірі 11 803 617,54 грн., які складаються з наступного: заборгованість по кредиту - 5 581 291,36 грн.; заборгованість за процентами - 1 220 477,79 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредитних коштів - 4 556 108,68 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення процентів - 445 739,71 грн. (Т. 4. а.с. 5-21). За інформацією державної виконавчої служби рішення суду виконано частково на суму 755 485,27 грн. (Т. 4. а.с. 30). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Підставою заміни кредитора є юридичний факт виконання третьою особою (поручителем) зобов'язання боржника. Ця заміна здійснюється автоматично на підставі закону, а тому жодних інших дій для переходу прав від кредитора до поручителя, який виконав зобов'язання за боржника, вчиняти не потрібно. Отже, оскільки [PERSON] як поручитель за кредитним зобов'язанням ФГ «Зоря» сплатив за кредитним договором від 10.04.2014 року за № 63/25/14-КL замість боржника заборгованість, до нього перейшли права нового кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, зокрема, за договором іпотеки, укладеним 27.05.2014 року між ПАТ «Златобанк» та [PERSON]. Судом встановлено, що нерухоме майно, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки від 27.05.2014 року, а саме житловий будинок і земельна ділянка, розташовані по [ADDRESS], відповідачем [PERSON] відчужені на користь відповідача [PERSON] за договорами купівлі-продажу від 09.04.2015 року, що укладені у нотаріальній формі (Т. 1, а.с. 237-238, Т. 2, а.с. 1-2). Відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна стало можливим через припинення 23.02.2015 року відповідного іпотечного обтяження державним нотаріусом Юр'ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на підставі заяви керуючої Павлоградським відділенням ПАТ «Златобанк» [PERSON] (Т. 4, а.с. 120-123). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (з відповідними змінами та доповненнями) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. В статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов'язки іпотекодавця. Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16). Приймаючи до уваги, що до нового кредитора переходять всі права, якими було забезпечено виконання зобов'язань з повернення боргу, в тому числі за договором іпотеки від 27.05.2014 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» та [PERSON], суд вважає, що до відповідача за первісним позовом [PERSON] перейшли всі права та обов'язки іпотекодавця за вищевказаним договором іпотеки, тому в цій частині відсутні перешкоди у реалізації прав [PERSON] на звернення стягнення на предмет іпотеки, а визнання договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року недійсним не потребується, оскільки він не порушує права позивача як іпотекодержателя. Надаючи оцінку правомірності припинення обтяження нерухомого майна, переданого в іпотеку, суд зазначає таке. Після списання 30.01.2015 року ПАТ «Златобанк» з рахунку [PERSON] грошових коштів на погашення кредитної заборгованості ФГ «Зоря» за боржником станом на 09.02.2015 року обліковувалась заборгованість за пенею у розмірі 16 915,36 грн., яка була повністю погашена лише 12.05.2015 року (Т. 1, а.с. 36). Того ж дня, 30 січня 2015 року, між ПАТ «Златобанк» та ФГ «Зоря» укладено договір про розірвання кредитного договору від 10 квітня 2014 року № 63/25/14-КL, згідно з яким сторони домовились про розірвання з 30 січня 2015 року кредитного договору. В пункті 2 договору про розірвання сторони домовились, що з вказаної дати не мають одна до одної жодних претензій щодо виконання ними своїх зобов'язань за кредитним договором (Т. 3, а.с. 107-109). Незважаючи на неповне погашення кредитної заборгованості, керуюча Павлоградським відділенням ПАТ «Златобанк» [PERSON] подала державному нотаріусу Юр'ївської державної нотаріальної контори 23.02.2015 року заяву про припинення обтяження предметів іпотеки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 61). Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 цього ж Закону закріплені підстави припинення іпотеки, зокрема: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Враховуючи, що [PERSON] в силу ст. 556 ЦК України набув прав нового кредитора за кредитним договором № 63/25/14-КL від 10.04.2014 року в розмірі сум, списаних з його рахунків, до нього перейшли зобов'язання за кредитним договором, в тому числі за забезпечувальними договорами, представники банка не мали права без погодження з новим кредитором припиняти обтяження майна іпотекою та укладати договір про розірвання кредитного договору. Отже, безпідставно, в порушення норм законодавства та прав нового кредитора [PERSON] державна реєстрація припинення відповідних іпотечних обтяжень нерухомого майна вчинена раніше погашення кредитної заборгованості навіть перед банком, тому позовні вимоги про визнання недійсним припинення обтяження нерухомого майна підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, суд виходить з положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Так, зазначаючи загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, позивач в додатковому обґрунтуванні позовних вимог посилається на преюдиційне рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/652/15-ц, яким встановлено розмір кредитної заборгованості боржника ФГ «Зоря» перед новим кредитором геником П.З. При цьому, необхідно відмітити, що учасниками судового розгляду були [PERSON], ФГ «Зоря», [PERSON] та ПАТ «Златобанк». Ні [PERSON] як іпотекодержатель за договором іпотеки, ні [PERSON] як фактичний держатель майна не були залучені до участі у справі, хоча на момент розгляду судом справи № 198/652/15-ц позивач вже звернувся з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Отже, [PERSON], вважаючи себе іпотекодержателем майна, в якого в будь-який момент може виникнути право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитних зобов'язань, виходячи з норм частини першої статті 36 ЦПК України (2004 року), зобов'язаний був під час розгляду справи № 198/652/15-ц про стягнення з боржника та поручителя кредитного боргу повідомити суд про третю особу (іпотекодавця, особа якого відмінна від боржника та поручителя), оскільки рішення у справі безпосередньо стосується її прав та інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 54 ЦПК України (в редакції 2017 року) у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред'явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред'явленого цією третьою особою до такої сторони. Таким чином, суд позбавлений можливості дотриматись законодавчих вимог та визначити в рішенні загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, оскільки іпотекодавець спірного нерухомого майна не був залучений до участі у справі, в якій визначався розмір такої кредитної заборгованості з відповідними його складовими, як наслідок, рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/652/15-ц не має для відповідачів [PERSON] та [PERSON] юридичних наслідків при розгляді цього спору. Суд вважає, що іншого розрахунку заборгованості матеріали справи не містять, оскільки, подавши 15 січня 2018 року додаткове обґрунтування позовних вимог, позивач тим самим змінив розмір та обґрунтування сум, належних до сплати іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. Отже, відсутність розрахунку сум, належних до сплати іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON], судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За положеннями пунктів 1, 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З аналізу викладених норм права слідує, що під час вирішення спору щодо визнання майна, набутого сім'єю, їх спільною сумісною власністю, суд має встановити не лише факт наявності між особами сімейних відносин, а й ті обставини, що спірне майно придбане сторонами внаслідок спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї. Отже, доказуванню підлягають такі факти як форми трудової участі членів сім'ї у створенні майна, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету його придбання, наявність укладених між сторонами угод щодо такого майна. Спільна праця у розумінні цивільно-правового інституту спільної власності - це свідома діяльність членів сім'ї, спрямована на створення матеріальних благ. Тобто, спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони створили майно та/або одержали спільні чи особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна. Доказову силу під час доведення факту придбання майна за спільні кошти мають ті документи, які можуть підтвердити наявність \-заробітку чи іншого доходу та документи, що підтверджують витрати на спільне майно. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], виданого Варварівською сільською радою Павлоградського району Дніпропетровської області 14 грудня 1973 року, являється донькою [PERSON] (Т. 4, а.с. 239). З довідки № 2146, виданої виконкомом Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області 22.11.2017 року, виходить, що [PERSON] та [PERSON] у період з 24.05.1976 року були зареєстровані та постійно проживали разом за адресою: [ADDRESS]. В той же час, за довідкою № 2147, виданою виконкомом Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області 22.11.2017 року, [PERSON] та [PERSON] з 20.09.2012 року та по теперішній час зареєстровані та фактично проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] (Т. 4, а.с. 225-226). Таким чином, [PERSON] з часу свого народження та по теперішній час проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] Враховуючи зазначені обставини, зокрема, наявність кровного споріднення між [PERSON] та [PERSON], постійне спільне проживання доньки та матері, у суду не виникає сумнівів у тому, що останні являються сім'єю у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. Згідно з Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, а саме житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контрою у Дніпропетровській області 28.07.2012 року за № ДП 14212046912, будівництво вказаного житлового будинку розпочато 11.06.2010 року, закінчено - 30.12.2011 року та введено в експлуатацію - у квітні 2012 року (Т. 4, а.с. 228-230). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Вербуватівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області 29.05.2012 року, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок загальною площею 175,9 кв.м, житловою площею 82,6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказане майно зареєстровано за [PERSON] комунальним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 22.06.2012 року, номер запису 130 (Т. 4, а.с. 231, 232). Отже, [PERSON] набула у власність спірний житловий будинок під час спільного проживання з матір'ю. Разом з тим, за змістом частини 4 статті 368 ЦК України самі по собі обставини спільного проживання та наявності сімейних відносин не утворюють юридичних підстав для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте одним з членів сім'ї в цей період. Необхідно відмітити, що [PERSON] в ході судового розгляду не доведено належними та допустимими доказами сукупності необхідних умов, за яких можливо визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю. Так, в матеріалах справи відсутні переконливі докази на підтвердження тих обставин, що нерухоме майно збудовано внаслідок спільної праці та за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] При цьому, суд не бере до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], так як останні повідомили лише те, що з 2012 року являються найближчими сусідами [PERSON] та [PERSON] Будинок свідків будувався та введений в експлуатацію майже в той самий період, що й будинок [PERSON] Також останні зазначили, що бачили під час будівництва [PERSON] на будівельному майданчику, яка в свою чергу давала вказівки будівельникам, а також іноді поралась по господарству. Однак, суд не вважає вищенаведені показання вагомими аргументами, які підтверджують факт спільної трудової діяльності [PERSON] та [PERSON], спрямованої саме на створення майна. Свідки [PERSON] та [PERSON] також не повідомили суду будь-яких відомостей про те, що [PERSON] своєю трудовою діяльністю або ж особистими коштами приймала участь у будівництві житлового будинку. До того ж, враховуючи те, що [PERSON] на час зведення будинку перебувала у досить похилому віці (69-70 років) та за відсутності інших доказів, суд має обґрунтовані підстави не приймати доводи останньої про те, що вона виконувала будь-які підсобні та оздоблювальні роботи під час будівництва. Не підтверджені в судовому засіданні й аргументи [PERSON] щодо витрачання коштів, отриманих у позику від ФГ «Наталка» у сумі 5 000,00 дол. США, для будівництва будинку. Зокрема, як доказ вказаних обставин, суду надані лише квитанції до прибуткового касового ордеру, засвідчені підписом відповідальної особи та печаткою ФГ «Наталка», що ймовірно можуть свідчити тільки про погашення суми боргу (Т. 4, а.с. 227). В той же час, доказів того, що зазначену суму коштів [PERSON] витратила на будівництво житлового будинку, суду не представлено. Щодо показань свідка [PERSON], який являється головою ФГ «Наталка», про те, що [PERSON] просила надати зазначену суму коштів у позику саме для завершення будівництва спірного майна, суд відмічає таке. За положеннями статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За таких обставин, не можна вважати достатнім та достовірним доказом того, що [PERSON] витратила особисті кошти на будівництво спірного житлового будинку, лише повідомлення свідка за відсутності інших доказів (квитанцій, чеків), які підтверджують придбання необхідних для будівельних робіт матеріалів, тощо. Водночас, сам по собі намір витратити отримані у борг кошти на завершення будівництва, про який позичальниця повідомила [PERSON], не свідчить про реальне витрачання позики на зазначені цілі. Доказів залучення інших особистих коштів, наприклад, наявності певних заощаджень, достатніх для створення нерухомого майна, [PERSON] суду не надала. А враховуючи також, що вона на час будівництва була пенсіонеркою, отримувала в якості основного доходу лише пенсійні виплати та не мала інших джерел доходу, суд доходить переконливого висновку, що [PERSON] не доведено факту придбання майна за спільні кошти. Підсумовуючи все вищезазначене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору про визнання житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] З огляду на те, що вимоги про визнання недійсними договорів іпотеки та купівлі-продажу житлового будинку є похідними від вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, вони також задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, який відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial