Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати кредитний договір удаваним правочином, визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору позики, врахувати, що сплачені кошти на користь відповідача у сумі 67315 доларів США повернуті відповідачу за договором позики, стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що 06.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Свердбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Бпнк», укладено кредитний договір № 2627/0608/45-018 (далі - кредитний договір), відповідно до якого відповідач надав кредит у розмірі 90000 доларів США на строк до 06 червня 2038 року. Згідно п.1.4 кредитного договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 28,20 кв.м. 06.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продаж вчиняється за суму 503419,00 грн. Вважає, що відповідач мав за мету одержання певної користі - отримання відсотків, тому запропонував і уклав з позивачем кредитний договір як спосіб приховання дійсного правочину, яким є позика речей, визначених родовими ознаками, тобто 90000 доларів США та не мав права надавати позивачу кредит в іноземній валюті. В судовому засіданні представник позивача, позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що вказаний договір має всі ознаки та істотні умови кредитного договору, на момент укладання кредитного договору ВАТ «Сведбанк» мав усі відповідні ліцензії і дозволи на здійснення валютних операцій. Позивачка не навела жодних доказів того, який саме правочин хотіли приховати сторони. Також, відповідно до Ліцензійних умов здійснення діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. № 4802, ліцензіат визначається як кредитна установа, що одержала ліцензію на здійснення діяльності по наданню фінансових кредитів за рахунок залучених коштів. Отже, важливою ознакою кредиту законодавство України визначає залучення коштів (на поворотній основі) від інших осіб для їхнього надання третім особам. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 06.06.2008 р. між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір № 2627/0608/45-018. Відповідно до п.п. 1.1, 1.3 вказаного договору позивачу був наданий кредит в розмірі 90000,00 доларів США на строк по 06 червня 2038 року включно, зі сплатою 11.40 % річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с. 13-20). 06.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 24-25). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 цієї статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Суд не погоджується із твердженням представника позивача про те, що відповідач мав за мету одержання певної користі - отримання відсотків, тому запропонував і уклав з позивачем кредитний договір як спосіб приховання дійсного правочину, яким є позика речей, визначених родовими ознаками, тобто 90000 доларів США. Натомість, позивачка була ознайомлена з умовами Кредитного договору та не мала до них будь-яких заперечень і, погодившись із ними, підписала кредитний договір. На момент укладення договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними. Також суд встановив, що при укладенні договору відсутні докази того, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину. Таким чином, суд встановив, що під час підписання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, висловила свою згоду щодо умов договору та волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору, у зв'язку з чим суд вважає вимоги позивача про визнання кредитного договору удаваним правочином безпідставними. Окрім наведеного вище слід вказати, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). За положеннями статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до статті 192 ЦК України в Україні може використовуватися іноземна валюта у випадках і в порядку, встановлених законом. Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до статті 5 цього Декрету, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, не було установлено межі термінів, і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, у п. 5.3 зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в зазначеному Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Оскільки ВАТ «Сведбанк», як фінансова установа, в установленому законом порядку отримав 31 жовтня 1991 року в НБУ банківську ліцензію № 38, дозвіл №38-2 та додаток до нього на право здійснення операцій з валютними цінностями, то застосування індивідуального ліцензування щодо кредитування в іноземній валюті не вимагалося . Отже, правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач мав всі права та підстави для надання позивачу кредиту в іноземній валюті, в свою чергу, доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються зібраними у справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed