Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва звернулась представник позивача [PERSON] - адвокат Кушнір В.Д. з позовом до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності на майно. Вказану позовну заяву було передано в провадження судді Астахової О.О. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 липня 2019 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30 серпня 2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. (т.1 а.с.40) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26 лютого 2020 року накладено арешт на 15/200 частини квартири спільного заселення [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , та накладено арешт на 15/200 частини квартири спільного заселення [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . (т.1 а.с.66-68) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2020 року відмовлено представнику позивача Кушнір В.Д. у клопотанні про зупинення провадження у цивільній справі 755/12044/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №755/8749/16. (т.1 а.с.95-96) 04 березня 2020 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Кушнір В.Д. подано заяву про зміну предмета позову. (т.1 а.с.101-103, 166-171) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 01 квітня 2020 року прийнято заяву представника позивача Кушнір В.Д. про зміну предмета позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними, скасування розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності на майно, скасування запису про право власності. (т.1 а.с.108-109) Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду м.Києва №143 від 20 травня 2020 року, відповідно до пункту 19 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та пункту 7.54 розділу VII Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи. Дану справу було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2020 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 25 травня 2020 року дану справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. (т.1 а.с.130-132) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 19 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Педенка Є.М. про зупинення провадження по справі. (т.1 а.с.179-181) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 02 березня 2021 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.239-240) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (т.1 а.с.1-3, 101-103, 166-171), позивач [PERSON] просить суд: -визнати незаконним та скасувати розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року; -визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на майно серії [NUMBER] від 26 липня 2016 року, видане Органом приватизації житла Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року; -скасувати запис про право власності №16131700 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №760360280000; -скасувати запис про право власності №16131825 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №760360280000; Вимоги позову обґрунтовані тим, що 22 жовтня 2001 року мати позивача [PERSON] - [PERSON] отримала кімнату житловою площею 17,80 кв.м. в гуртожитку, а саме в комунальній квартирі [ADDRESS] на підставі ордеру, що був виданий на три особи, а саме на: позивача, його матір та рідну сестру. 20 квітня 2004 року родина позивача була поставлена на квартирний облік до загальної черги. 30 березня 2005 року мати позивача отримала ордер №3115 серія Б на жилу кімнату площею 17,80 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] . Позивач та члени його родини були зареєстровані в кімнаті площею 17,80 кв.м. в квартирі [ADDRESS] у різні роки - з травня 2006 року по грудень 2008 року. В комунальній кватирі [ADDRESS] мешкає вісім родин, які займають 8 окремих кімнат. У вересні 2015 року в комунальній квартирі звільнилася кімната розміром 19,20 кв.м. Матір позивача подала до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації заяву про надання їй цієї кімнати. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві № 119 від 11 березня 2016 року їй було відмовлено на підставі того, що звільнена кімната [NUMBER] надана сім`ї [PERSON] . Вважаючи це розпорядження протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а ордер, виданий сім`ї відповідача з трьох осіб недійсним, матір позивача в травні 2016 року звернулась з позовною заявою до відповідачів. При розгляді вказаної справи позивачу стало відомо, що кімната № [NUMBER] в комунальній квартирі [ADDRESS] приватизована [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на підставі розпорядження Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року та свідоцтва про право власності на майно серії [NUMBER] від 26 липня 2016 року. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №120 від 18 лютого 2019 року внесені зміни до облікової справи №32662, облікова справа переоформлена на позивача, родина з чотирьох осіб. Позивач вважає свої житлові права та права своєї родини порушеними, оскільки саме його родина у 2016 році мала право на приєднання звільненої ізольованої кімнати [NUMBER], тому вважає розпорядження №43-367 від 26 липня 2016 року та свідоцтва про право власності на майно серії [NUMBER] від 26 липня 2016 року незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Зазначає, що визнання ордеру недійсним матиме наслідком незаконність в цілому процедури приватизації спірної квартири. Також позивачем вказується, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] знаючи про оскарження матір`ю позивача розпорядження та ордеру, умисно розпочали процес приватизації з метою ускладнення відновлення житлових прав сім`ї позивача. У зв`язку з цим, позивач просить визнати незаконним та скасувати розпорядження. На думку позивача, підлягають скасуванню і документи, якими оформлено право власності та, відповідно підлягає скасуванню і державна реєстрація права власності відповідачів на спірну кімнату. Відповідачами заяв по суті справи подано не було. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кушнір В.Д. в судовому засіданні вимоги позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити та надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Додатково зазначила, що рішенням Київського апеляційного суду визнано недійсним ордер, виданий відповідачам на кімнату, при цьому апеляційний суд констатував, що матір позивача має переважне право на виділення спірної кімнати, оскільки відповідачі були не користувачами, а власниками кімнати (приватизували її). Оскільки ордер є обов`язковим документом, що подається для приватизації житла, проте виданий відповідачам ордер визнаний недійсним рішенням суду, то розпорядження про передачу у власність відповідачам спірної кімнати є неправомірним. Пояснила, що права позивача та його сім`ї порушені, оскільки він перебуває на черзі замість матері, вони мали право на приєднання спірної кімнати, отже права позивача були порушені ще в 2016 році. Також зазначила, що після ухвалення апеляційним судом постанови, позивач звертався до районної адміністрації із заявою про виділення йому в користування кімнати, проте йому було відмовлено через приватизацію відповідачами цієї кімнати. Підтвердила, що позивач фактично не проживає за місцем реєстрації через неможливість поживання в одній кімнаті п`ятьох осіб, проте не позбавлений права користуватись цією кімнатою. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , їх представник - адвокат Храпійчук В.О. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Храпійчук В.О. пояснив, що на час видачі оспорюваних розпорядження та свідоцтва про право власності ордер скасованим не був. Також зазначив, що [PERSON] виключено з облікової справи, разом з тим позивач не звертався до районної адміністрації із заявою про виділення йому кімнати. Крім того, на даний час розпорядження від 11 березня 2016 року №119 про надання кімнати житловою площею 19,20 кв.м. [PERSON] на сім`ю з трьох осіб є дійсним і не скасоване судом. Вказав, якщо права чотирьох осіб, які перебувають на обліку разом із позивачем були порушені, то всі ці особи мають звертатися до суду, при цьому зазначив, що немає підстав вважати порушеними права як позивача так і цих осіб, тому вимоги позову є не обґрунтованими. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що на час звільнення спірної кімнати, кімната, де зареєстрований позивач здавалась в оренду та лише після рішення районного суду в цю кімнату вселилась сестра позивача. Позивач за місцем реєстрації не поживав і не проживає, лише декілька разів проходив до помешкання. Тому вважає, що позивач не потребує поліпшення житлових умов, не зважаючи на те, що за ним не зареєстроване право власності на інше житло. За місцем реєстрації проживає лише сестра позивача. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позивач не проживає за місцем реєстрації, з`являвся до кімнати лише 3-4 рази та має своє житло. Представник відповідача Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Яценюк Л.П. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову та пояснила, що адміністрація вважає законними та правомірними дії органу приватизації щодо передачі відповідачам у приватну власність спірної кімнати, у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки орган приватизації не має права відмовити мешканцям квартир у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Положенням визначений вичерпний перелік документів, які подають громадяни для приватизації житла. Визначені положенням документи, в тому числі й ордер, були надані відповідачами для приватизації. Також зазначила, що не зважаючи на визнання ордеру недійсним за рішенням суду, розпорядження, на підставі якого його було видано, не скасоване і є чинним. Також представник пояснила, що вимоги позову про скасування запису про реєстрацію не відносяться до компетенції Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року позов [PERSON] до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення задоволено частково. Визнано недійсним ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Визнано незаконним розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 про відмову [PERSON] у передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] . (т.1 а.с.98-100) Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишено без змін. (т.2 а.с.45-59) Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року встановлено наступне: «Позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] був гуртожитком та перебував у віданні Київської міської клінічної лікарні № 2. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 106 від 04.02.2001 року будинок по [ADDRESS] прийнятий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва (а.с.233). Квартира [ADDRESS] є комунальною та складається з 8-ми кімнат. Позивач [PERSON] була поселена в гуртожиток в зв`язку з роботою в ЛШМД на підставі ордеру № 1238 від 20.02.2001 року, який наданий на сім`ю із трьох осіб: її, сина [PERSON] та дочки [PERSON] (а.с.164). В подальшому [PERSON] , згідно розпорядження № 209 від 17.02.2005 року, був виданий ордер № 3115 серія Б на квартиру [ADDRESS] на зайняття жилого приміщення жилою площею 17,8 кв.м. (а.с.165). [PERSON] перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в Дніпровському районі м. Києва згідно розпорядження № 470 від 20.04.2004 року на загальних підставах складом сім`ї із 5-ти осіб, а саме: вона, син [PERSON] , дочка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] (а.с.231). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були переселені до будинку [ADDRESS] з гуртожитку по [ADDRESS] в зв`язку з його реконструкцією. На сім`ю з трьох осіб [PERSON] (він, дружина та син) був виданий ордер № 2654 серії Б від 09.06.2004 року на зайняття жилого приміщення жилою площею 18,0 кв.м. в комунальній квартирі за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.232). [PERSON] був прийнятий на квартирний облік Дніпровського району м. Києва згідно розпорядження № 28 від 27.01.2009 року, як громадянин, справи яких прибули з інших районів та вважати на квартирному обліку з 28.12.1992 року на загальних підставах (а.с. 236). Згідно повідомлення №2 від 24.09.2015 року в квартирі [ADDRESS] звільнилась житлова кімната площею 19,2 кв.м. Дана кімната є спірною (т.1 а.с.235). В судовому засіданні встановлено, що на спірну кімнату претендувало три сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 11 березня 2016 року відповідно до п. 1 Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 119 «Про надання житлової площі та інші квартирні питання» [PERSON] на сім`ю з 3-х осіб: він, дружина та син, надано одну кімнату житловою площею 19,2 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS] . Проживають в іншій приватизованій кімнаті площею 19,00 кв.м цієї ж комунальної квартири, де всього зареєстровано 3 особи. Відповідно до п. 2 вказаного розпорядження відмовлено [PERSON] в наданні цієї кімнати в зв`язку з наданням її [PERSON] (а.с.160, 234).» « З наданих суду документів вбачається, що відповідачі не є наймачами, а є власниками частини цієї ж комунальної квартири, тому правових підстав для застосування при вирішенні даного спору ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР не має. Оскільки відповідачі не є наймачами, спірне ізольоване житлове приміщення повинно бути надане у загальному порядку відповідно до ч. 5 ст. 54 ЖК УРСР.» «З матеріалів справи вбачається, що відповідачі станом на 11 березня 2016 року не перебували у позачерговому списку на отримання житла, а перебували на квартирному обліку з 28 грудня 1992 року на загальних підставах. Відповідно до матеріалів справи, позивач [PERSON] перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов в Дніпровському районі м. Києва згідно розпорядження № 470 від 20.04.2004 року на загальних підставах складом сім`ї із 5-ти осіб, а саме: вона, син [PERSON] , дочка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] і займає кімнату розміром 17,80 кв.м. а відтак на одну особу припадає 3,56 кв.м. житла. Виходячи з викладеного колегія суддів вважає, що розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року №119 «Про надання житлової площі та інші питання» яким відмовлено [PERSON] в передачі на родину із п`яти осіб звільненої кімнати площею 19,20 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] є незаконним, оскільки прийнято з порушенням Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень.» «Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав про надання спірного житлового приміщення відповідачам, та виданий з порушенням прав позивача, які на час видачі ордеру [PERSON] мала перед ним переважнне право на отримання спірної кімнати, ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.59 ЖК України підлягає визнанню недійсним.» Судом установлено, що розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 лютого 2019 року №120 внесено зміни в облікову справу №32662, родина з 5 осіб - переоформлено облікову справу на [PERSON] , змінено дату зарахування на квартоблік на 18 червня 2008 року, виключено з облікової справи [PERSON] . Вважати на квартобліку родину з 4 осіб: заявник [PERSON] , сестра [PERSON] , племінник [PERSON] , племінниця [PERSON] . Порядок забезпечення житлом: за загальною чергою. (т.1 а.с.16). Розпорядженням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року (далі - розпорядження) задоволено прохання наймача [PERSON] та передано 15/100 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] , в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність (п.1 розпорядження). (т.1 а.с.208) Пунктом 3 розпорядження: сектору приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства та будівництва Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації оформити Свідоцтво про право власності на житло у десятиденний термін. На підставі вказаного розпорядження 26 липня 2016 року органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації видано свідоцтво про право власності [NUMBER] (далі - свідоцтво), яким посвідчено, що 15/100 частин приміщення квартири спільного заселення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] в рівних долях. (т.1 а.с.15) 23 вересня 2016 року здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , по 15/200 частин за кожним з відповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.17) Статтею 328 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина 1 статті 58 ЖК УРСР). Згідно положень частин 3-5 статті 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У відповідності до статті 345 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. (стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») Частиною 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно положень частин 1, 3, 10, 11 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у відповідній редакції) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації. У відповідності до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 №396 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 (далі - Положення) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитках, кімнату в комунальній квартирі, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. (пункт 16 Положення) Згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення діючого на час виникнення спірних відносин законодавства, одним з обов`язкових документів, що подаються громадянином до органу приватизації, є копія ордера про надання жилої площі. При цьому як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м. яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] - визнано недійсним. Таким чином, в судовому порядку визнаний недійсним документ, який був єдиною підставою для вселення відповідачів в надане спірне жиле приміщення, та який є обов`язковим документом, на підставі якого органом приватизації житла було видано оспорюване розпорядження про передачу спірної кімнати у власність [PERSON] та оспорюване свідоцтво про право власності. При цьому постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідачі не є наймачами, а є власниками частини цієї ж комунальної квартири, тому правових підстав для застосування при вирішенні даного спору ч. 2 ст. 54 ЖК УРСР немає. Тому колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для надання спірного житлового приміщення відповідачам, та виданий ордер №013528 серія Б виданий 29 березня 2016 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] , відповідно до вимог ст.59 ЖК УРСР підлягає визнанню недійсним. Отже, визнання в судовому порядку недійсним ордеру про надання жилої площі - спірної кімнати в комунальній квартирі є підставою для визнання незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року, а також, як наслідок, скасування свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, виданого Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року. При цьому, суд не вбачає підстав для визнання свідоцтва про право власності незаконним, оскільки воно підлягає скасуванню, як видане на підставі незаконного та такого, що підлягає скасуванню розпорядження органу приватизації житла, що відповідатиме належним та ефективним способам захисту порушеного права. Що стосується доводів відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що права позивача [PERSON] в розрізі даного спору не порушені, оскільки останній фактично не проживає за місцем реєстрації, є безпідставними, оскільки позивач у передбаченому законом порядку не визнавався таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] як на час видачі Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією розпорядження від 11 березня 2016 року так і на даний час перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, отже відсутні підстави вважати, що оспорюваними в даній справі розпорядженням та свідоцтвом не порушуються права позивача, як особи, що може претендувати на спірну кімнату. На переконання суду є необґрунтованими також доводи сторони відповідачів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки чинним є розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11 березня 2016 року в частині надання [PERSON] з сім`єю з 3 осіб права зайняття жилого приміщення жилою площею 19,20 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] , з огляду на те, що за положеннями ст.59 ЖК УРСР належним способом захисту порушеного права є не скасування відповідного розпорядження, а саме визнання недійсним ордеру, про що і ухвалено постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] в частині вимог про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації житла та свідоцтва про право власності на майно є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, а саме, - визнанню незаконним та скасування розпорядження Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №43-367 від 26 липня 2016 року, скасування свідоцтва про право власності [NUMBER] від 26 липня 2016 року, виданого Органом приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №43-367 від 26 липня 2016 року. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права за вимогами про скасування записів про право власності, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Згідно заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, позивач [PERSON] просить суд: - скасувати запис про право власності №16131700 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №760360280000; - скасувати запис про право власності №16131825 від 23 серпня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесений державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Корчинською Л.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31148001 від 30 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним №760360280000. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту про скасування записів про право власності на нерухоме майно, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] в частині вимог про скасування записів про право власності задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з кожного з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - за двома вимогами немайнового характеру. Враховуючи наведене та

Outcome: partial