Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями в порядку спадкування за заповітом, в якому просить суд: визнати спадковим майном [PERSON] , померлого [INFO] , житловий будинок №23 з господарчими спорудами, житловою площею 14,60 кв.м. літера «А », який складається з літньої кухні - літера «Г», сараю - літера «Д», дерев`яної уборної - літера «Е», забору - № 1 , калитки - №2, водоколонки - 1 , що розташований по [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати за ним - [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок №23 з господарчими спорудами, житловою площею 14,60 кв.м. літера «А », який складається з літньої кухні - літера «Г», сараю - літера «Д», дерев`яної уборної - літера «Е», забору - №1 , калитки - №2, водоколонки - 1 , що розташований по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [INFO] помер [PERSON] , який при житті, 13.03.2010 року склав заповіт на ім`я позивача, яким заповідав усе своє майно, що належатиме йому на день смерті і на яке він за законом матиме право. При цьому, позивач зазначає, що [PERSON] все своє життя і до дня смерті мешкав за адресою: [ADDRESS] , зі своєю матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] та дідом, батьком матері, [PERSON] , померлим [INFO] . За життя, матері померлого - [PERSON] на праві власності належав вказаний будинок з господарчими спорудами, який вона придбала 09.06.1970 року. Також, позивач зазначає, що 07.08.1991 року [PERSON] подарувала цей будинок своєму батькові [PERSON] , який помер [INFO] , заповіт не склавши. Окрім того, як вказує позивач, [PERSON] продовжувала мешкати в зазначеному будинку разом із своїм сином [PERSON] , до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталася, та померла [INFO] . При цьому, 14.12.2009 року [PERSON] , як спадкоємець першої черги подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після своєї матері, але свідоцтво про право на прийняття спадщини йому видано не було, оскільки на той час змінилися вимоги законодавства і для прийняття спадщини необхідно було отримати кадастровий номер на земельну ділянку під будинком. Окремо, позивач звертає увагу, що 10.01.2010 року всі оригінали документів, що підтверджують право власності на будинок та документи, які підтверджували родинні відносини [PERSON] з матір`ю та дідом були викрадені, у зв`язку з чим останній дав оголошення в газету «Червоний гірник», з приводу того, щоб свідоцтво про право власності, згідно з договором дарування на ім`я [PERSON] , вважати недійсним. Також, [PERSON] вказує, що після смерті [PERSON] він, як спадкоємець за заповітом, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після померлого, але постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на прийняття спадщини, у зв`язку з чим позивачу довелось звернутися до суду з вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №487 від 06.03.2019 року у зв`язку з перебуванням судді Прасолова В.М. на лікарняному з 17.01.2019 року, за результатами повторного автоматизованого розподілу в порядку п.п.2.3.2, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, справу передано в провадження судді Черновій Н.В. Позивач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить позовні вимоги задовольнити, у разі неявки відповідача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення повернуті поштовим відділенням за закінченням встановленого строку зберігання, про причини неявки суд не повідомила. Окрім того, відповідач повідомлялась про місце, день та час судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідує, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з належним повідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22.06.2009 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1112 (а.с.14). Також, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , що видане 01.02.2011 року Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №172 (а.с.13). Наявність родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 29.09.2010 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1045, відповідно до якого [PERSON] зазначена, як мати [PERSON] (а.с.11). Також, як видно з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00021932271 від 22.01.2019 року, дошлюбне прізвище [PERSON] - « [PERSON] ». Відповідно до копії договору дарування від 07.08.1991 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок №23, житловою площею 14,60 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . Договір зареєстровано в реєстрі за №1-4382 (а.с.15-16). При цьому, згідно з довідкою, виданою відділом у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №0-4-0.22-942/105-18 від 06.11.2018 року, земельна ділянка площею 0,0602 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності громадянина [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Право власності посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП №116134, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, право постійного користування землею, договорів оренди землі 11.11.2003 року за №18143. У зв`язку з тим, що відомості про вищезазначену земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель та існують лише на паперових носіях, можливість надати інформацію про її нормативну грошову оцінку відсутня (а.с.104). Натомість, як видно з копії газети «Червоний гірник» від 06.02.2010 року, випуск №19-20, оголошення №157, свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , договір дарування від 07.08.1991 року, виданий Сьомою Криворізькою нотаріальною конторою (реєстровий №1-4382) на ім`я [PERSON] , вважати недійсними (а.с.18). За життя, 30.03.2010 року [PERSON] було складено заповіт на ім`я позивача [PERSON] , відповідно до якого він заповідає останньому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і, взагалі, все те, що належатиме йому на день смерті, і на що він за законом матиме право. Вказаний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Борисенком С.М. 30.03.2010 року та зареєстровано в реєстрі за №573. Вказана обставина, також, підтверджується копіями витягів зі Спадкового реєстру №26056488 та №26056494 (а.с.10, 75, 76). Також, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Л.В. 14.12.2009 року заведено спадкову справу №69/2009 після померлої [INFO] [PERSON] (а.с.98-101). Окрім того, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Л.В. 05.02.2011 року заведено спадкову справу №18/2011 після померлого [INFO] [PERSON] (а.с.72-97). Із копій матеріалів вказаної спадкової справи встановлено, що 05.02.2011 року до нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , який залишив на його ім`я заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Борисенко С.М. 30.03.2010 року за реєстраційним №573 (а.с.73). При цьому, окрім [PERSON] , 12.04.2011 року із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріуса Лігута Л.В. звернулася сестра спадкодавця по лінії батька - [PERSON] , якій 05.07.2011 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадкодавець за життя склав заповіт на усе своє майно на іншу особу (а.с.78 оборот, 81). Разом з цим, [PERSON] не погодилася з вказаною відмовою нотаріуса та, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.3 ЦПК України, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, але 18.12.2017 року подала до суду заяву про залишення цього позову без розгляду, яка була задоволена ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 18.12.2017 року (а.с.82, 90). 14.03.2018 року нотаріус Лігута Л.В. звернулася до КП ДОР «Криворіьке БТІ» з запитом, в яком просила надати інформацію з архівних даних щодо усіх власників нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] . На вказаний запит КП ДОР «Криворіьке БТІ» надало довідку, відповідно до якої згідно з архівною справою, станом на 31.12.2012 року, право власності за вказаною адресою зареєстровано на ім`я іншої особи (а.с.94, 94 оборот). У зв`язку з отриманням таких відомостей, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] , на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно з довідкою КП ДОР «Криворіьке БТІ» від 15.03.2018 року №160891 щодо надання інформації відносно реєстрації права власності на нерухоме майно за померлими [PERSON] та [PERSON] , повідомлено, що відповідно до архівної справи станом на 31.12.2012 року в КП ДОР «Криворіьке БТІ» право власності за вищезазначеною адресою зареєстровано на ім`я іншої особи та запропоновано заявнику, відповідно до ст.ст.4, 23, 27, 184 ЦПК України, ст.50 Закону України «Про нотаріат» звернутися до суду для захисту своїх прав (а.с.9, 97). Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених позивачем вимог щодо визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок, суд виходить з такого. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.2 ст.22, ч.5 ст.55, ст.64 Конституції України, гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене. Так, судом встановлено, що за життя [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок [ADDRESS] , батькові [PERSON] , після смерті якого [INFO], цей будинок увійшов у склад спадкового майна. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до правовідносин, що виникли після смерті [PERSON] застосовуються положення Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року. Згідно з положеннями ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , факт родинних відносин першої лінії споріднення між якими підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00021932271 від 22.01.2019 року. За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. На думку суду, [PERSON] виконала всі дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після померлого батька, адже вона продовжувала мешкати у вказаному будинку, вела там господарство, дбала за станом будинку, сплачувала комунальні послуги. Також, факт прийняття [PERSON] спадщини за законом підтверджується наявністю у неї правовстановлюючих документів на майно, які передав їй батько для отримання спадщини і, які вона згодом передала сину [PERSON] . Згідно з приписами ст.548 ЦК УРСР (що діяв на момент смерті спадкодавця [PERSON] ), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983 року (у редакції, що була чинна на момент виникнення правовідносин), вказано, що якщо у вказаний в ст.549 ЦК УРСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не продовження пропущеного строку. Відтак, в силу вимог ст.548 ЦК УРСР, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , в день смерті якої, у відповідності до вимог ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина. При цьому, згідно з вимогами ст.1218 ЦК України, у склад спадщини увійшов житловий будинок №23 з господарчими спорудами, житловою площею 14,60 кв.м. літера «А », який складається з літньої кухні - літера «Г», сараю - літера «Д», дерев`яної уборної - літера «Е», забору - №1, калитки - №2, водоколонки - 1, що розташований по [ADDRESS] За життя спадкодавець [PERSON] своєю власністю на випадок смерті не розпорядилася, а тому відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкування після її смерті відбувається за законом почергово. Так, до спадкоємців першої черги спадкування після смерті [PERSON] , у відповідності до ст.1261 ЦК України належать її син [PERSON] , [INFO] , який 14.12.2009 року звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлої матері до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігута Л.В., у зв`язку з чим нею було заведено спадкову справу №69/2009. Разом з тим, спадщину [PERSON] прийняти не встиг, оскільки [INFO] помер. Згідно з ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки №39983/18 від 28.09.2018 року виданої виконавчим комітетом Саксаганської районної у міста ради [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 16.12.1997 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що у відповідності до вимог ст.1268 ЦК України, спадкодавець [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , оскільки на момент смерті останньої проживав разом з нею однією сім`єю за вказаною адресою. За таких обставин, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , як такий, що виявив бажання прийняти спадщину та фактично її прийняв, оскільки на момент її відкриття проживав із спадкодавцем, та в законодавчо визначений строк не відмовилася від неї та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Також, суд встановив, що 30.03.2010 року [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] , відповідно до якого він заповідає останньому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і, взагалі, все те, що належатиме йому на день смерті, і на що він за законом матиме право. При цьому, як видно з копії спадкової справи №18/2011, заведеної після смерті [PERSON] , окрім [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася сестра спадкодавця по лінії батька - [PERSON] , якій було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що спадкодавець за життя склав заповіт на усе своє майно на іншу особу. Після цього, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, але 18.12.2017 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області за заявою позивачки вказаний позов було залишено без розгляду. Отже, суд приходить до висновку, що сестра [PERSON] - [PERSON] на спадкове майно не претендує. Інших осіб, які б мали право на спадщину, судом не встановлено. Згідно з ст.ст.1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Разом з цим, постановою нотаріуса від 22.03.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] , на вказаний житловий будинок, оскільки відповідно до архівної справи, станом на 31.12.2012 року в КП ДОР «Криворіьке БТІ» право власності за вищезазначеною адресою зареєстровано на ім`я іншої особи. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, враховуючи те, що позивач оформити право на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину і відсутністю правовстановлюючих документів, та приймаючи до уваги, що будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, суд вважає обґрунтованим позов в частині визнання за [PERSON] права власності на зазначений житловий будинок. При цьому, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] у частині визнання спадковим майном [PERSON] , померлого [INFO] спірного житлового будинку після померлої матері [PERSON] , оскільки зазначений спосіб захисту цивільних прав та інтересів не передбачений положеннями ч.2 ст.16 ЦК України, при тому, що судом не встановлено будь-якого оспорювання факту прийняття [PERSON] спадщини. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України, рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне в позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також, оскільки вказане рішення ухвалюється на користь позивача, який на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути в дохід держави з відповідача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial