Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

25.09.2020 року в Іванівський районний суд Херсонської області з позовною заявою звернувся [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , [INFO] , про розірвання шлюбу, в якій просить розірвати їхній шлюб, який зареєстрований 27.10.2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції Київської області згідно актового запису №179. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2020 року у провадження судді Іванівського районного суду Херсонської області Ференц Р.І. передана справа № 656/652/20. Предметом позову є припинення шлюбу внаслідок його розірвання в судовому порядку. Зазначений спір відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Справа підсудна Іванівському районному суду Херсонської області, оскільки ст.ст.23, 27 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування такої особи. Ч.2 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Позовна заява подана особою, яка згідно вимог ст. 47 ЦПК України наділена цивільною процесуальною дієздатністю. Стислий виклад позиції сторін по справі. Позивач свої позивні вимоги обґрунтовує тим, що 27.10.2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції Київської області згідно актового запису №179 укладено шлюб з відповідачкою, в якому в них народилося троє дітей син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя з не склалось через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Можливості зберегти сім`ю немає, оскільки проживає з іншою цивільною дружиною. На примирення не згідний, тому вважає, що необхідно розірвати шлюб. В позовній заяві просить суд шлюб розірвати. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачем подано заяву від 25.09.2020 року про надсилання на його мобільний номер телефону при допомозі телекомунікаційних мережах коротке текстове повідомлення (СМС-повідомлення), а також клопотання від 09.11.2020 року про розгляд справи без участі позивача, позов підтримує. Інших клопотань і заяв від позивача на адресу суду не надходило. Від відповідачки заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.10.2020 року відкрито спрощене позовне провадження в справі з викликом сторін та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін 09.11.2020 року. У судові засідання 09.11.2020 року та 23.11.2020 року позивач [PERSON] з`явився. В судові засідання позивач в дотримання вимог ст.ст.58, 64 ЦПК України забезпечив присутність свого представника за дорученням, начальника відділу "Іванівське бюро правової допомоги" Ведмецького Ю.С., повноваження якого в дотримання вимог ст.ст. 58, 60, 62 ЦПК України належним чином підтверджені, який має право представляти інтереси особи в суді. В судових засіданнях позивач і представник позивача підтримали позов, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, в підтвердження позову просили суд розірвати шлюб, оскільки з січня 2020 року позивач проживає окремо від відповідачки за адресою своєї співмешканки [PERSON] , від шлюбу з відповідачкою є троє неповнолітніх дітей, в липні 2020 року старші діти ( [PERSON] і [PERSON] ) проживають разом з позивачем в смт. Іванівка Іванівського району Херсонської області в житловому будинку співмешканки позивача громадянки [PERSON] , а відповідачка прописана і проживає з донькою [PERSON] в с. Кам`янка Новомиргородського району Кіровоградської області. Представник позивача зазначив, що, оскільки, не проживаючи тривалий час з відповідачкою, примирення і збереження сім`ї неможливе, органом опіки та піклування прийнято рішення, згідно якого визначено місце проживання дітей [PERSON] і [PERSON] в смт. Іванівка разом з позивачем, у зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб. Відповідачка [PERSON] в судові засідання, які призначалися 09.11.2020 року року, 23.11.2020 року не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином і в передбачений законом порядок, шляхом скерування ухвали про відкриття провадження в справі, позовної заяви з додатками і повідомлення про виклик в суд згідно інформації форми відстеження зі сайту Національного оператора поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» https://track.ukrposhta.ua/ згідно поштового ідентифікатора «трек-номера», який був присвоєний поштовим конвертам. В дотримання вимог ч.2 ст.223 ЦПК України суд відклав розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого ЦПК України строку, оскільки відповідачка будучи повідомленою про слухання справи, не повідомила про причини своєї неявки, заяв про участь судовому засіданні в режимі відеоконференції не надходило, сторони не подавали клопотання про необхідність витребування нових доказів. Відповідачка відзиву та документів до суду не надіслала, заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання, пов`язане з розглядом справи не надсилала. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними у справі матеріалами. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Судом приймається до уваги те, що учасник справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, розгляд справи проводиться за відсутності такого учасника справи, оскільки в судове засідання учасник справи не явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки; такий учасник повторно не явився в судове засідання. Згідно з ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З метою недопущення відкладення судового розгляду справи на строк, який перевищує строк розгляду справи, встановлений законом, з метою недопущення затягування справи, враховуючи практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків є правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, ураховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності сторони в справі на підставі наявних матеріалів справи оскільки в змозі всебічно, повно та об`єктивно вирішити спір, суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача по наявних матеріалах справи. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. 27.10.2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Богуславського районного управління юстиції Київської області згідно актового запису №179 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що стверджується повторним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , яке видане 27.10.2007 року Іванівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу було змінено із прізвища « [PERSON] » на « [PERSON] ». В подружжя народися троє дітей син [PERSON] , [INFO] , про що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 06.03.2008 року виконкомом Москаленської сільської ради Богуславського району Київської області, син [PERSON] , [INFO] , про що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 05.10.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області та дочка [PERSON] , [INFO] , про що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 22.04.2016 року Кам`янською сільською радою Новомиргородського району Кіровоградської області. З довідки №1833 виданої 10.09.2020 року Іванівською селищною радою вбачається, що позивач з двома дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації в будинку [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , який затверджений рішенням голови Іванівської районної державної адміністрації 28.10.2020 року за №229 вбачається, що визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . З доданого пояснення [PERSON] вбачається, що вона проживає з [PERSON] з січня 2020 року в її житловому будинку в смт. Іванівка разом, з серпня 2020 року разом з нею і [PERSON] проживають його двоє дітей, мають намір укласти шлюб, однак цього не можуть зробити по причині перебування в шлюбі [PERSON] . Позивач [PERSON] , вказуючи, що спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем є неможливим і суперечить спільним інтересам, проживає з цивільною дружиною, на примирення не згідний, у зв`язку з чим звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу. Позивач ствердив, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з відповідачкою, а шлюбні відносини між ними погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання також припинено. Їхня сім`я існує лише формально. Звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, а судом підтверджено, що позивач і відповідачка не проживають разом, оскільки адреса проживання відповідачки с.Кам`янка Новомиргородського району Кіровоградської області. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 28.03.2013 року Новомиргородським РС УДМСУ в Кіровоградськійобласті, а також з отриманої відповіді органу місцевого самоврядування за №296 від 07.10.2020 року на запит суду щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання фізичної особи, вбачається, що відповідача проживає за адресою в с.Кам`янка Новомиргородського району Кіровоградської області. У матеріалах справи наявні докази про направлення відповідачці та отримання нею позовної заяви, повістки про виклик до суду, у зв`язку з чим суд прийшов до переконання про розгляд справи у відсутність відповідачки по наявних матеріалах справи із заслуховуванням додаткових пояснень позивача та представника позивача в підтримання поданого позову. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази позивача на обгрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи сімейний спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст. 21 СК України). Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Водночас принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі. Так, згідно з ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування зокрема до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України . Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст. 110 СК України). Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. У свою чергу підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначені ст. 112 СК України, положеннями якої встановлено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. А ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 2007 року. В шлюбі в них народилась троє дітей, які на даний час є малолітніми. Однак подружжя припинило шлюбні відносини і їх шлюб набув формального значення, що стало причиною позову про розірвання шлюбу. Обставини життя подружжя, зокрема відсутність взаємопорозуміння між ними, поваги, любові, окреме проживання, відсутність спільного побуту, те, що сторони не виявили бажання примиритись та зберегти сім`ю, дають підстави вважати, що подальше спільне життя і збереження шлюбу між сторонами є неможливим, а подальше існування шлюбу суперечитиме інтересам кожного з подружжя на створення нової сім`ї, а також створюватиме невизначеність у правах та обов`язках подружжя. Однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачкою. Згідно з положеннями ст. 112 СК України та роз`ясненнями, викладеними в п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В судовому засіданні позивач заперечив і не погодився на примиренна, оскільки зазначив, що примирення результату не принесе. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи і надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Оскільки суд, з урахуванням усіх фактичних обставин справи може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, у зв`язку з тим, що відповідачка, не висловивши свого відношення до заявленого позову, а позивач не погодився на примирення, суд в такому випадку, не вирішував питання примирення, оскільки враховував положення того, що примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом,. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У п. 84 рішення ЄСПЛ по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (Заяви №29381/09 та №32684/09) передбачено: "Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, п.126 рішення ЄСПЛ по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12.06.2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.". Ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Судом при вирішенні спору про розірвання шлюбу встановлено, що позивач та відповідач тривалий час не проживають сім`єю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. З`ясувавши обставини справи, дійсні причини звернення в суд, та перевіривши їх доказами, суд вважає, що відсутні підстави для відмови в позові, відсутні підстави для надання строку для примирення між сторонами у справі, законом не передбачено примушення особи до збереження шлюбних відносин проти її волі, позов пред`явлено одним із подружжя, який відповідає дійсній його волі, враховуючи те, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки розірвання шлюбу судом відбувається за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей і за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи положення ст. 113 СК України, а також позовну заяву позивача, в якій він не просив змінювати або залишити взяте у шлюбі або до шлюбу відповідачкою прізвище, враховуючи що відповідачкою не подано відзиву на позовну заяву, який би мав відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, не подано зустрічного позову у визначений судом строк, у зв`язку з чим відповідачкою не висловлено відношення стосовно зміни або залишення взятого у шлюбі прізвища, суд вважає за недоцільне вирішувати дане питання. За таких обставин суд вважає, що позивачем надано суду доказів, які свідчать про те, що їх із відповідачкою подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим. Відтак, позов є підставним та підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно долученої до позовної заяви оригіналу квитанції №21 від 25.09.2020 року територіально відокремленого безбалансового відділення №10021/0100 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Херсонське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» вбачається, що позивачем було оплачено судовий збір у сумі 840,80 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, зважаючи вимогу позивача про стягнення з відповідачки половини оплаченого ним судового збору, суд задовольняє таку вимогу, і приходить до висновку, що з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача половина оплаченого ним судового збору.

Outcome: approved