Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в якій просив визнати недійсним договір № 002522 фінансового Лізингу від 10 грудня 2015 року, укладений між ним та [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на його користь суму в розмірі 27000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог Позивач вказує, що 10 грудня 2015 року звернувся до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» з метою придбати транспортний засіб [PERSON], комплектація KSOY5-L-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП механічний, привід передній. Консультант [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зазначила, що ціна автомобіля становить 142300,00 грн. та пояснила умови договору фінансового лізингу, а саме, що після сплати авансу в сумі 28500,00 грн. автомобіль буде доставлено за місцем проживання Позивача протягом 3-5 днів, де вони підпишуть акт прийому-передачі, і після цього необхідно сплатити решту суми за автомобіль протягом року, яка становить 113800,00 грн. На той час Позивач мав грошові кошти у розмірі 27000,00 грн., на що консультант [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» запевнила, що цієї суми буде достатньо для отримання автомобіля і виписала платіжне доручення на загальну суму 27000,00 грн. На виконання умов договору Позивачем сплачено 27000,00 грн. авансового платежу за договором № 002522 фінансового Лізингу від 10 грудня 2015 року, квитанція № 35 від 10 грудня 2015 року. Але після оплати авансового платежу поставка обумовленого договором транспортного засобу не була проведена. Позивач неодноразово телефонував до [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», але достовірної, доступної інформації щодо предмету договору не було отримано, до сьогоднішнього часу умови договору не виконані. Крім того, позивачу стало відомо, що за договором № 002522 фінансового лізингу від 10 грудня 2015 року вартість автомобіля набагато більше та становить 252900,00 грн. з ПДВ.\~Та, відповідно до договору отримання автомобіля можливе лише після сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу та не пізніше 120 робочих днів, але дані умови між Позивачем та Відповідачем взагалі не обговорювалися. Таким чином, Позивач вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі,\~не заперечував проти винесення заочного рішення та просив справу розглянути за його відсутності. В судове засідання представник відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та письмових заперечень проти позову не надав. Враховуючи умови, встановлені ч.1\~ст.224 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~10 грудня 2015 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір № 002522 фінансового Лізингу, з метою придбання транспортного засобу /а.с. 9-20/. Відповідно до\~статті 806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона /лізингодавець/ передає або зобовязується передати другій стороні /лізингоодержувачеві/ у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем /прямий лізинг/, на певний строк і за встановлену плату /лізингові платежі/. За правилами ч.3\~ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг»\~та ч.1\~ст. 807 ЦК України\~предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ч. 1\~ст. 184 ЦК України\~річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.2\~ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено, що права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Закон України «Про фінансовий лізинг»\~визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до\~ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Відповідно до п. 1.1. укладеного договору фінансового лізингу,\~предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток № 2 Договору) а саме: [PERSON], комплектація KSOY5-L-AEA-42, обєм двигуна 1,6, тип КПП механічний, привід передній /а.с. 9/. Згідно п.п. 1.7, 4.1 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу. П. 9.7 ст. 9 договору застережено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - адміністративний платіж; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Згідно п. 12.1 ст. 12 договору лізингу лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 002522 від 10 грудня 2015 року, підписаного Позивачем, вартість предмета лізингу становить 252900,00 грн., а адміністративний платіж 10% - 1003,57 доларів США. На виконання умов договору № 002522 фінансового Лізингу від 10 грудня 2015 року, Позивачем було сплачено 27000 грн. авансового платежу, що підтверджується квитанцією № 35 від 10 грудня 2015 року /а.с. 22/. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього\~Закону. У відповідності до\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору фінансового лізингу № 002522 від 10 грудня 2015 року, укладеного між Позивачем та Відповідачем, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. Із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. У відповідності до\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Пункт 10.16 договору фінансового лізингу № 002522 від 10 грудня 2015 року передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Судом встановлено, що у\~даному договорі нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п. п. 10.15, 12.4, 12.5, 12.6 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. 3, ч. 5 та ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною першою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 названого Закону\~- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи норми\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.\~3, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 12.13 Договору лізингу у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 частини 3\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача. Тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. 3 вищевказаного Закону. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою\~статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до \~ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб, інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з Позивачем договору відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 27000,00 грн. під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Окрім наведеного, дії Відповідача суперечать ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї\~власності інакше як\~в інтересах суспільства і\~на\~умовах, передбачених законом і\~загальними принципами міжнародного права».\~Отже, відмова Позивачу в поверненні сплачених Позивачем коштів на підставах, не передбачених законом, позбавляє його права власності на сплачені кошти та прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів»,\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,\~ст. 10 ЦК України\~та ст. 3\~Закону України «Про захист прав споживачів». Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Отже, врахувавши в системному звязку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що Відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав Позивач. Відповідно до ч. 3 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до\~п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»\~оскільки\~стаття 5\~Закону № 3674-VI не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад,\~статтею 14\~Закону України від 01 грудня 1994 року № 226/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду",\~статтею 22\~Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",\~статтею 22\~Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів". Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved