Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить дозволити [PERSON], [INFO] або її офіційному представнику оформити необхідні проїзні документи для виїзду за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], [INFO] на період з часу набрання рішенням чинності до виповнення дитині 10-ти річного віку, тобто до [INFO]; надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України та в'їзд до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, Донецької та Луганської областей, до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди, Європейського союзу, Білорусії, Об'єднаних Арабських Еміратів, Грузії, Сполучених Штатів Америки, Кіпру, Таїланду, Шрі-Ланки, та інших країн у супроводі матері [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO] з часу набрання рішенням чинності до виповнення дитині 10-ти річного віку, тобто до [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 21 червня 2014 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від спільного життя вони з відповідачем мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 січня 2016 року шлюб між ними було розірвано. Дитина, проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. Вона мала намір та можливість виїхати тимчасово з донькою на відпочинок та оздоровлення за кордон, але не могла цього зробити, оскільки відповідач відмовляється надати їй необхідний нотаріально посвідчений дозвіл. Вважає, що такі дії відповідача суперечать інтересам дитини та порушують її права. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позивач у судове засідання не з'явилася. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2 ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21 червня 2014 року до 29 січня 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис № 244 від 21 червня 2014 року (а.с.11) та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 29 січня 2016 року у справі № 209/5156/15-ц (а.с. 12). Від шлюбних відносин сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], яка фактично проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] (населений пункт, розташований на території, непідконтрольній державній владі України) та знаходиться на її утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 652 (а.с. 10), а також актом від 03 червня 2015 року, виданим незаконним органом - Відділом ЖКХ адмінстрації міста Жданівка, що знаходяться на території, непідконтрольній державній владі України (а.с. 25). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають гуртуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. На тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 722 від 16.09.2015 року, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Відповідно до п. п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.02.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, проте надання за рішенням суду дозволу на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька на майбутній тривалий строк (майже вісім років) суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. За таких обставин, суд вважає необхідним надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька на строк один рік з дня ухвалення рішення, а саме до 21 грудня 2017 року. Щодо позовних вимог про надання дозволу на в'їзд до Донецької та Луганської областей, а також виїзд з них, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині надання дозволу на в'їзд та виїзд у місто Жданівку Донецької області (населений пункт, розташований на території, непідконтрольній державній владі України), де знаходиться постійне місце проживання позивача та дитини, оскільки окупованими територіями є лише окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, перелік яких затверджений Розпорядженням КМУ № 1085-р від 07 листопада 2014 року, інші населені пункти Донецької та Луганської областей є підконтрольними державній владі України, позивачем не зазначений перелік населених пунктів, дозвіл на в'їзд у які необхідно надати, тож надання дозволу на в'їзд та виїзд на всю територію Донецької та Луганської областей є безпідставним та необгрунтованим.

Outcome: partial