Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до вказаних відповідачів та зазначає наступне. Спірне нерухоме складається з житлового будинку за адресою [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту БТІ. Згідно Звіту про оцінку майна, ринкова вартість спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на 22.02.2018 р., складає 65 000,00 грн. Починаючи з 22 листопада 2000 року позивач, з дозволу [PERSON] - власника спірного будинку, зареєстрував своє місце проживання за адресою [ADDRESS] та розпочав проживати та користуватися вказаним житловим будинком та прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, які і на даний час перебувають у безперервному, відкритому та добросовісному володінні та користуванні позивача. Вказані обставини підтверджуються актом обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Дмитрівської сільської ради у присутності двох свідків, відміткою в паспорті позивача про місце та час реєстрації його місця проживання. Доказами перебування спірного нерухомого майна у власності [PERSON] є довідка Дмитрівської сільської ради від 22.01.2018 року №160, згідно з якою вказана особа є головою домогосподарства та власником спірного нерухомого майна згідно запису в погосподарській книзі №14. Правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок на своє ім'я Відповідач не оформляв. Згідно будівельного паспорту на забудову садиби від 26.08.1983 року [PERSON] отримав дозвіл на забудову садиби по [ADDRESS]. Закінчення будівництва спірного житлового будинку відбулося у 1984 році, що підтверджується відміткою в технічному паспорті БТІ. Згідно з довідкою Дмитрівської сільської ради від 18.01.2018 року №123 земельна ділянка під спірним житловий будинком на даний час не приватизована. Відповідачі не заперечували і не заперечують проти того, що позивач проживає в спірному житловому будинку. При цьому сторони по даній справі не укладали між собою жодних договорів (у тому числі й усних) щодо користування вказаним житловим будинком, у тому числі й щодо встановлення строків такого користування. Починаючи з 2000 року і по даний час відповідачі не заперечували проти проживання позивача у вказаному будинку та не вживали жодних дій, які б перешкоджали позивачу і надалі користуватися вказаним житловим будинком, у тому числі не вирішували питання щодо витребування цього майна з чужого володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Зазначені у даній позовній заяві обставини, у тому числі факт безперервного, відкритого та добросовісного володіння та користування позивачем спірним нерухомим майном більше 10 років, можуть підтвердити відповідачі. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (додаються), право власності на спірний житловий будинок по даний час не зареєстровано. Таким чином, спірне нерухоме майно понад 10 років перебуває у безперервному, відкритому та добросовісному володінні та користуванні позивача. Але на даний час Позивач не може належно розпоряджатися даним майном у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. За життя [PERSON], склав заповіт від 22.09.2006 року, згідно з яким все своє майно заповів у власність своїм дітям - позивачу та відповідачу- 1. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2013 р. Спадщину за заповітом після смерті [PERSON], прийняли позивач (згідно довідки Дмитрівської сільської ради від 18.01.2018 року №126) та відповідач - 1 шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округу, після подання якої було відкрито спадкову справу №581-2013, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 11.04.2013 р. Оформити правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок шляхом успадкування позивач не має змоги, оскільки він після прийняття спадщини та протягом строку на прийняття спадщини після смерті [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини (копія додається). [PERSON] та [PERSON] виступають відповідачами по даній справі, оскільки вказані особи прийняли спадщину після смерті [PERSON] Оформити право власності на спірний житловий будинок шляхом укладення угоди нотаріально посвідченої угоди купівлі-продажу позивач також позбавлений змоги, оскільки відповідачі не вживають жодних заходів і не мають наміру оформляти спадщину. Також, відповідно до вимог законодавства, для укладення угоди купівлі-продажу житлового будинку необхідною умовою є приватизація земельної ділянки, на якій розташована будівля. Приватизація земельної ділянки є правом громадян. У свою чергу, позивач не має законних підстав примусити відповідачів вчинити дії щодо оформлення спадщини на спірне майно, оформити право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та укласти угоду купівлі-продажу цього майна. Таким чином, єдиним законним способом оформити за позивачем право власності на спірне майно є звернення до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність володіння полягає в тому, що при заволодінні спірним нерухомим майном позивач отримав на це дозвіл та згоду власника - [PERSON], його дружини - [PERSON] та [PERSON]. Крім того, вказані особи були повідомлені та не заперечували з приводу подальших намірів позивача володіти та користуватися житловим будинком. Також позивачу відомо те, що відповідачі по даний час не зареєстрували у встановленому законом порядку своє право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином позивач при заволодінні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на нього. Відкритість володіння полягає в тому, що позивач жодним чином не приховував факт знаходження спірного нерухомого майна у його володінні та користуванні. Безперервність володіння полягає в тому, що позивач безперервно більше 10 років володіє та користується спірним житловим будинком та його місце проживання безперервно зареєстроване лише у вказаному житловому будинку. Вказані обставини підтверджуються паспортом позивача та актом депутата від 01.12.2017 р. Також відповідачі можуть підтвердити факт безперервності володіння позивачем спірним нерухомим майном більше 10 років. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат по даній справі складає 704,80 грн., = 62 761,00 грн., Х 1% (ставка судового збору), але не менше 0,4 Х 1762 грн. (розмір прожиткового мінімуму на 1 працездатну особу станом на 01.01.2018 р.). Позивач підтверджує, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Просить суд визнати за [PERSON] ( рнокпп [NUMBER] ) право власності за набувальною давністю на житловий будинок по [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами . Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем . В судове засідання сторони не з"явилися. В своїх заявах просять суд справу розглянути без їхньої участі. Позивач позов підтримує , відповідачі позов визнають . В зв"язку з цим , суд ухвалив справу розглянути без участі сторін у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв'язку із визнанням відповідачами обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено , що [INFO] в м. Дніпропетровськ помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть , серії [NUMBER] , виданого 01.02.2013 р. відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області. Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі зазначається , що [PERSON] є спадкодавцем та зазначається дата його смерті . Довідкою Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 18.01.2018 р. зазначається , що померлий 29.01.2013 р. [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . Разом з ним проживала та була зареєстрована [PERSON] з 08.07.1980 по цей час та син [PERSON] з 22.11.2000 р. по цей час . Іншою довідкою сільської ради від 18.01.2018 р. зазначається , що при житловому будинку , що належить померлому [PERSON] числиться земельна ділянка 0.15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд , яка не приватизована . Іншою довідкою сільської ради від 12.01.2018 р. також зазначається , що згідно запису в погосподарській книзі № 14 [PERSON] є головою домогосподарства в [ADDRESS]. У своїй заяві на ім"я приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округу позивач відмовляється від прийняття спадщини . Як зазначає позивач підставою для звернення з такою заявою є відсутність правовстановлюючого документу на спірний будинок. Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р., № 24-753/0/4-13 передбачено наступне: «Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо». Згідно запису у паспорті позивача , серії [NUMBER] , виданого 15.11.2003 р. вбачається , що позивач дійсно прописаний в [ADDRESS]. Дата реєстрації 22.11.2000 року . Звітом про оцінку майна ( ФОП [PERSON] ) вартість спірного будинку становить 65 000 ( шістьдесят п"ять тисяч ) грн. Статтею .41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) . Таким чином , приймаючи рішення про задоволення позову , суд враховує ту обставину , що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено . Як встановлено судом , спірним нерухомим майном позивач добросовісно заволодів на підставі спільної домовленості з відповідачами . Спору щодо даного нерухомого майна немає. Крім того , визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд вважає можливим ухвалити рішення по суті позовних вимог. Відповідно до положень ч.3 ст. 200 ЦПК України та у відповідності до п.24 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визнання відповідачем позову може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в тому випадку, якщо таке визнання є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача ). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст. 206 ЦПК України ) . Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст. 82 ЦПК України є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Дана позиція відповідачів дає суду підставу вважати , що останні не заперечують проти визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем . Отже , визнання позову зазначеними відповідачами не суперечить чинному законодавству та не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб.. Таким чином , позивач в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно - житловий будинок надав суду достатньо доказів , а тому позов підлягає задоволенню. Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат. На підставі викладеного ,

Outcome: approved