Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути на його користь, за рахунок бюджету України через Державну казначейську службу України 150000 грн. компенсації моральної шкоди та 244705 грн. матеріальної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів прокуратури, котрі полягають у неналежному розгляді його звернення. В обґрунтування позову зазначено, що 30.05.2012 року він вкотре звернувся до прокуратури Чигиринського району Черкаської області із заявою про проведення перевірки щодо відповідності чинному законодавству наказу № 76 кл від 05.10.2009 року "Про скорочення штату працівників Чигиринської центральної лікарні", підписаного головним лікарем Чигиринської ЦРЛ [PERSON] . У зазначеній заяві він просив прокуратуру звернути увагу на висвітлені у ній питання та перевірити обставини його звільнення, а також прохав провести перевірку в його присутності. 30.06.2020 року на адресу позивача з прокуратури Чигиринського району Черкаської області надійшов лист № 106 від 27.06.2012 року про те, що після розгляду звернення позивача встановлено, що підстави для прокурорського реагування відсутні. Однак, дану перевірку проводила помічник прокурора Бордуніс О.П. без його участі, яка зводилась до посилання на рішення Чигиринського районного суду від 11 серпня 2011 року, яке залишене без змін апеляційним судом Черкаської області, щодо відмови йому у визнанні недійсним наказу про скорочення штату працівників Чигиринської ЦРЛ. Однак, помічник прокурора не звернула увагу на те, що відповідно до рішення Кам`янського районного суду від 10.01.2012 року щодо відмови в позові [PERSON] про визнання звільнення незаконним та поновлення на посаді, де було встановлено, що [PERSON] був незаконно призначений на посаду головного лікаря Чигиринської ЦРЛ, а райраду незаконно уповноважено укласти контракт з ним. Вказаний факт свідчить про те, що уповноважена особа прокуратури, діючи з порушенням вимог чинного законодавства, порушила законні права позивача, належної, повної та всебічної перевірки не провела, чим спричинила йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 150000 грн., та матеріальну шкоду в розмірі 244705 грн., та які він просить стягнути на його користь в рахунок компенсації. У судове засідання сторони не викликалися. Від Генеральної прокуратури України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилаються на те, що позивачем не доведено належними доказами, що йому завдано матеріальну і моральну шкоду органами Генеральної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, відповідне рішення адміністративного суду щодо підтвердження вказаного факту відсутнє, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.06.2018 року у справі № 910/9916/17. Виходячи з цього, Офіс Генерального прокурора не є належним відповідачем у даній справі. Прокуратурою Черкаської області та Смілянською місцевою прокуратурою 02.06.2020 року подано відзиви на позовну заяву, в обгрунтування яких відповідачі просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що позивач у порядку та у строки, передбачені ст. 17 Закону України "Про звернення громадян", не звертався ні до прокуратури вищого рівня із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність прокуратури Чигиринського району Черкаської області, ні до суду. З урахуванням того, що позивач оскаржив до суду дії прокуратури Чигиринського району Черкаської області лише в 2020 році, то останній пропустив встановлений законом строк звернення до суду, до того ж загальний строк позовної давності для звернення до суду з метою порушеного права теж закінчився. Також у відзивах зазначено, що факти, викладені у зверненні позивача, були предметом дослідження в судових інстанціях і [PERSON] у вищих судових інстанціях не оскаржувались, суть його звернення зводилась лише до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, але оцінка і перевірка встановлених судами доказів не входить до компетенції органів прокуратури. Що стосується посилань позивача на те, що розгляд звернення проводився без його присутності, то вказані обставини неможливо перевірити, оскільки наглядове провадження за зверненням [PERSON] знищено у Смілянській місцевій прокуратурі у зв`язку з закінченням терміну зберігання відповідно до акту № 1 від 30.01.2018 року. Про факт знищення наглядового провадження позивачу було відомо ще в травні 2019 року, так як останній звертався 20.05.2019 року до Чигиринського відділу Смілянської місцевої прокуратури із заявою про ознайомлення з матеріалами наглядового провадження, де листом № 33/3-99 від 30.05.2019 року йому було в цьому відмовлено та вказано на знищення вищевказаних матеріалів. Враховуючи, що позивачем в матеріалах позову не доведено незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів прокуратури під час розгляду його звернення та не доведено причинного зв`язку між ними та завданням йому моральної і матеріальної шкоди, просять в задоволенні позову відмовити повністю. Позивачем подано відповіді на відзиви, в яких останній зазначає, що внаслідок неповного та неналежного розгляду його зверненнями відповідачами йому завдано матеріальної та моральної шкоди, розмір якої є обгрунтованим, та яку він просить стягнути з них. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд доходить до наступних висновків. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Таким чином, з`ясуванню підлягають обставини чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 30 травня 2012 року позивач звернувся до прокуратури Чигиринського району Черкаської області із заявою про проведення перевірки щодо відповідності чинному законодавству наказу № 76 кл від 05.10.2009 року "Про скорочення штату працівників Чигиринської центральної лікарні", підписаного головним лікарем Чигиринської ЦРЛ [PERSON] . У зазначеній заяві позивач вказував, що не ставить питання про законність чи незаконність звільнення із займаної посади та поновлення на роботі, а просить прокуратуру звернути увагу на висвітлені у ній питання, перевірити обставини його звільнення, внести на наказ № 76 кл від 05.10.2009 року документ прокурорського реагування - протест та встановити факт виконання [PERSON] обов`язків юрисконсульта (юриста), коли остання в період з 05.05.2010 року по 31.12.2010 року перебувала на посаді техніка Чигиринської ЦРЛ, а також прохав провести перевірку в його присутності. 27.06.2020 року на адресу позивача з прокуратури Чигиринського району Черкаської області надійшов лист № 106 Зв.09/12 від 27.06.2012 року - відповідь на звернення. Зі змісту вказаного листа вбачається, що під час розгляду звернення позивача встановлено, що підстави для прокурорського реагування відсутні. Так, відповідно до рішення Чигиринського районного суду від 11 серпня 2011 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06.10.2011 року, позивачу відмовлено у визнанні недійсним наказу про скорочення штату працівників Чигиринської ЦРЛ. Окрім того, відповідно до рішення Чигиринського районного суду від 16 листопада 2011 року позивачу відмовлено у визнанні недійсним наказу та розпоряджень колишнього головного лікаря Чигиринської ЦРЛ. Як вбачається з даних листа № 106 Зв.09/12 від 27.06.2012 року прокуратури Чигиринського району Черкаської області та не заперечується в матеріалах справи позивачем, останній не оскаржував зазначені судові рішення, вони набрали законної сили і залишаються чинними по даний час. Виходячи з цього, відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування обгрунтована тим, що зазначені в зверненні обставини і факти були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанції і їм надана належна правова оцінка та які позивач в касаційній інстанції не оскаржував. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що позивачу було надано письмову обгрунтовану відповідь на його звернення у встановлений законом строк та з посиланням на норми матеріального і процесуального права. Судом також встановлено та не спростовано позивачем, що він не оскаржував відповідь на своє звернення ні до вищестоящих органів прокуратури, ні до суду, і такі дії відповідної посадової або службової особи у передбаченому законом порядку (визначеному КПК України або в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян») протиправними не визнавались. Відповідно до положень ст. 1174 ЦК України, на котру посилається позивач як на підставу для задоволення позову, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже закон пов`язує відшкодування шкоди особою за наявності таких умов: а) неправомірність поведінки конкретної посадової або службової особи б) наявність шкоди. Разом з тим, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди внаслідок розгляду його звернення від 30.05.2012 року, оскільки, як зазначалося вище, дії посадових осіб прокуратури Чигиринського району у передбаченому законом порядку (визначеному КПК України або в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян») протиправними не визнавались і позивач з такими вимогами не звертався. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Позивачем у даній справі не наведено жодних фактів вчинення прокуратурою Чигиринського району Черкаської області або її посадовими особами будь-яких неправомірних дій (бездіяльності), прийняття рішень, які б призвели до порушення та обмеження його прав, та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в спірних правовідносинах, і що саме даний лист-відповідь прокуратури Чигиринського району Черкаської області на його звернення слугував порушенням законних прав і інтересів позивача. Крім того, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими діями прокуратури Чигиринського району Черкаської області або її посадовими особами та тим, що позивач був звільнений із займаної ним посади у зв`язку зі скороченням штату працівників Чигиринської ЦРЛ, оскільки навіть у самому його зверненні він вказував на те, що не ставить питання про законність чи незаконність його звільнення з посади і поновлення на посаді. Тому посилання позивача, як на підставу відшкодування моральної шкоди, на те, що він внаслідок неналежного, на його думку, розгляду звернення органом прокуратури до цього часу не має постійної роботи, а отже позбавлений конституційного права на працю, і таким чином позбавлений можливості реалізувати свої здібності та отримувати достойну винагороду за свою працю, суд вважає недоведеними. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної «немайнової» шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Всупереч цьому, позивач не обґрунтував належними доказами в чому саме полягає моральна шкода, завдана йому під час розгляду його звернення прокуратурою Чигиринського району Черкаської області, а також не обгрунтовано її розмір і з яких обставин виходив позивач зазначаючи суму моральної шкоди саме в розмірі 150000 грн. Тому, враховуючи відсутність протиправності дій посадової або службової особи, недоведеність завданої шкоди позивачу, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди за період з 01.01.2010 року по 01.04.2020 року в розмірі 244705 грн., яка розрахована позивачем виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за вище вказаний період, то суд доходить наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) відшкодуванню підлягає заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» передбачено вичерпний перелік підстав, при настанні яких шкода, завдана громадянинові підлягає відшкодуванню, а саме внаслідок: 1. незаконного засудження, незаконного притягнення, як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2. незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3. незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Разом з тим, позивачем не надано жодного документального підтвердження того, що вище вказаний лист № 106 Зв.09/12 від 27.06.2012 року про розгляд його звернення слугував підставою для прийняття відповідних процесуальних рішень щодо визнання незаконними дій посадових осіб прокуратури Чигиринського району Черкаської області в порядку, визначеному КПК України або в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян», що надавало б йому право на відшкодування матеріальної шкоди в порядку, передбаченому ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» та ст. 1174 ЦК України. Таким чином, суд, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами незаконності дій посадових осіб прокуратури Чигиринського району Черкаської області при розгляді його звернення, не доведено наявності моральної і матеріальної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок розгляду прокуратурою Чигиринського району Черкаської області його звернення, як і не доведено наявності причинного зв`язку між дією (бездіяльністю) відповідних посадових осіб та шкодою, які б слугували підставою для виникнення у відповідачів зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до ст.ст. 23,1167,1174 ЦК України, а тому підстави для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної і матеріальної шкоди відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed