Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 16.10.2013 р. між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний Договір банківського вкладу № SAMDN01000738655553. На підставі якого йому було відкрито рахунок № 26308612975820, на який 16.10.2013 р. ним були внесені кошти у розмірі 135 000, 00 грн. із відсотковою ставкою 16 % річних, строком на 3 місяці із автоматичною пролонгацією на той самий строк. Навесні 2014 року відповідач у звязку з припиненням функціонування його банківських відділень та території АР Крим, його рахунок заблокував та нарахування відсотків припинив. Він неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із вимогами надання доступу до його заблокованих коштів. З метою отримання належних йому коштів та нарахованих по ним відсотків, 20.11.2015 р. він відправив до Головного офісу ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN01000738655553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків, яку відповідач отримав 23.11.2015 р. Після чого, 02.12.2015 р. безпосередньо в Головному офісі ПАТ КБ «ПриватБанк» було повторно зареєстровано його заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN01000738655553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків (вх. № 459672). Дані заяви відповідачем були отримані, але залишені без задоволення. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» суму банківського вкладу за [PERSON] № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 р. : 135 000, 00 грн. сума депозиту; 53 946, 96 грн. - відсотки за період з 16.10.2013 р. по 26.11.2015 р.; 1 288, 98 грн. не нараховані відсотки за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 52 749, 85 грн. - пеня за подвійною обліковую ставкою НБУ за період 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 3 866, 94 грн. - 3 % річних за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 14 737, 86 грн. - інфляційні збитки за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р., загалом - 261 590, 59 грн.. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: стягнути з відповідача на користь суму банківського вкладу за [PERSON] № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 р. : 135 000, 00 грн. сума депозиту; 53 946, 96 грн. - відсотки за період з 16.10.2013 р. по 26.11.2015 р.; 1 288, 98 грн. - не нараховані відсотки за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 52 749, 85 грн. - пеня за подвійною обліковую ставкою НБУ за період 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 3 866, 94 грн. - 3 % річних за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р.; 14 737, 86 грн. - інфляційні збитки за період з 26.11.2015 р. по 01.08.2016 р., а всього стягнути 261 590 (двісті шістдесят одна тисяча пятсот девяносто ) грн., 59 коп. Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати у розмірі 3 923,86 гривен. З зазначеним рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано лише ксерокопії договору та ксерокопія квитанції про внесення грошових коштів, на якій взагалі відсутня печатка банку. Суттєве значення має надання позивачем оригіналів документів, оскільки є загальновідомим фактом, що на окупованій території АРК орган країні - окупанта АНО ФЗВ» за рахунок майна відповідача, здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», договори якими були укладені з філією Кримського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому виплати здійснюються на підставі оригіналів документів. Позивач та його представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. ( т.2 а.83-84). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника позивача, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, позивача , представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що між ним та банком існують договірні відносини, відповідно до умов яких, позивачем на депозитний рахунок було внесено кошти, які банк позивачу не повертає. Тобто відповідач порушив умови договору, позбавивши позивача права вільно володіти та користуватись належними його грошовими коштами, а тому для поновлення вказаного права позов підлягає задоволенню в частині виплати суми вкладу, нахованих процентів, трьох процентів річних та інфляційних збитків. Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2013 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний Договір банківського вкладу № SAMDN01000738655553. На підставі даного договору [PERSON] було відкрито рахунок № 26308612975820, на який 16.10.2013 р. [PERSON] були внесені кошти у розмірі 135 000, 00 грн. із відсотковою ставкою 16 % річних, строком на 3 місяців із автоматичною пролонгацією на той самий строк. Навесні 2014 року відповідач у звязку з припиненням функціонування його банківських відділень та території АР Крим рахунок позивача заблокував та нарахування відсотків припинив. У звязку з викладеним [PERSON] неодноразово звертався до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» із вимогами надання доступу до його заблокованих коштів. З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 20.11.2015 р. до Головного офісу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»(місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN01000738655553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана відповідачем 23.11.2015 р. Після чого 02.12.2015 р. безпосередньо в Головному офісі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно зареєстровано заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN01000738655553 та видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків (вх. № 459672). Дані заяви відповідачем були отримані, але незадоволені. Положеннями договору № SAMDN01000738655553 встановлено, що якщо у випадку закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову у продовженні строків вкладу, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у договорі. Відповідно до п. 9 договору № SAMDN01000738655553 та п. 10 договору № SAMDN01000738655553 вкладнику та банку надано право дострокового розірвання договору з повідомленням іншої сторони за два банківських дні до дати розірвання договору. Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 1058-1060, 629 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно частини 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі Інструкція № 174) передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірні" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174 письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року в справі № 6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, яка згідно ст. 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підтвердження факту укладення між сторонами договору банківського вкладу позивачем суду надано оригінал договору банківського вкладу № SAMDN01000738655553 від 16.10.2013 року, який укладений 16.10.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» ( у відділенні за адресою: 99029, Севастополь, [PERSON] 15). Згідно умов цього договору [PERSON] передає ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі в сумі 135 000,00 гривен строком на 3 місяці по 16.01.2014 року включно; банк відкриває вкладнику особистий рахунок № 26308612975820, на який зараховується вклад та відсотки по вкладу; на суму вкладу нараховуються проценти по ставці 16% річних, проценти по вкладу зараховуються на рахунок/карту № 26353623968097; мінімальний строк вкладу 3 місяці, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць. Відповідно до частини 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Оригінали письмових доказів, як зазначено у ст. 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу. Відповідно до статей 64, 138 ЦПК України надана позивачем ксерокопія договору № SAMDN01000738655553 вклад «СТАНДАРТ» від 16.10.2013 року, яка міститься в матеріалах справи, засвідчена підписом судді апеляційної інстанції. Зазначена ксерокопія договору № SAMDN01000738655553 вклад «СТАНДАРТ» від 16.10.2013 року, яка міститься в матеріалах справи, відповідає оригіналу договору, який був наданий позивачем для огляду в судовому засіданні апеляційного суду. Оригінал договору містить факсимільне відтворення підпису голови правління банку [PERSON] та відтворення відтиску печатки банку, що передбачено пунктом 17 договору. Оригінал договору містить оригінальний підпис вкладника [PERSON] та працівника банку, який оформив договір, а саме, спеціаліста з обслуговування клієнтів [PERSON] ( т.1 а.с. 7-8). Використання факсимільного відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати договори, а також відтворення відбитка печатки передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», які розміщені на його офіційному сайті https://privatbank.ua. Так згідно підпунктів 1.1.3.2.29, 1.1.3.2.30 пункту 1.1.3. глави 1.1. «Загальні положення» розділу 1 «Загальне» Умов під час укладання [PERSON] може використати факсимільне відтворення підпису особи, уповноваженої підписувати такі договори, а також відтворення відбитка печатки технічними друкованими засобами. Банк має право проставляти на документах печатку шляхом використання технічних друкованих пристроїв, що дозволяють перетворювати і роздруковувати електронний зразок відбитка механічної печатки в зображення його на папері. Факт внесення позивачем грошових коштів в сумі 135 000,00 гривен на депозитний рахунок підтверджується оригіналом квитанцією № 7 Севастопольської філії відділення «Центральний офіс». Ксерокопія зазначеної квитанції, міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 8, т.2 а.с.65), та відповідає оригіналу квитанції, яка була надана позивачем для огляду у судовому засіданні апеляційного суду. Зазначена квитанція відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах. Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні квитанція містить найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію відділення № 7 Севастопольської філії; дату здійснення касової операції 16.12.2013 року, що відповідає даті укладення договору, а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, а саме, касира, номер рахунка, на який внесена готівка - № 26308612975820, що відповідає зазначеному в депозитному договорі; сума та валюта внесеної готівки 135 000,00 гривен ; прізвище, імя та по батькові платника [PERSON], що є позивачем по цій справі, зміст операції відкриття депозиту № SAMDN01000738655553 (а.с. 8). Доводи апеляційної скарги, що зазначена квитанція не є допустимим доказом внесення готівки на рахунок, оскільки не містить печатки банку, є необґрунтованими. Відповідно до пунктів 1.1. 1.3. глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні бланки касових документів, до яких належить в тому числі і квитанція, виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп'ютерної техніки з відображенням обов'язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією. Зразки касових документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та виплати її суми отримувачу готівкою, визначаються відповідною платіжною системою (пункти 1.1., 1.2.). Касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов'язкових реквізитів касових документів, які оформляються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище), також належать номер рахунку отримувача та найменування і код банку отримувача. Крім обов'язкових, касові документи можуть містити й додаткові реквізити, потрібні для здійснення окремих касових операцій, визначених банком (пункт 1.3.). В наданому позивачем оригіналі квитанції № 7 Севастопольської філії від 16.10.2013 року, зазначені обовязкові реквізити, передбачені пунктом 1.3. глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, містить всі реквізити , які передбачені пунктом 1.3 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. Крім того, згідно підпункту 2.5.1.3. пункту 2.5.1 «Касове обслуговування» глави 2.5 розділу 2 «Фізичним особам» Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», які розміщені на його офіційному сайті https://privatbank.ua, після завершення прийому готівкових коштів, клієнту видається квитанція або чек, що підтверджує внесок готівкових коштів, які містять інформацію про назву банку, дату здійснення операції, час здійснення операції, прізвище, ім'я, по батькові і підпис співробітника, який прийняв готівкові кошти, електронний цифровий підпис касира банку. По операціях на суми понад еквівалента 25 000 грн. підтвердження прибуткових готівкових касових операцій відбувається за бажанням клієнта додатково до цифрового підпису фізичної ("живий") печаткою керівника відділення. Тобто, визначений платіжною системою відповідача відповідно до пункту 1.2. глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні зразок квитанції не мітить як обовязковий реквізит відбиток печатки (штампа) банку. Наданий позивачем оригінал квитанції № 17 Севастопольської філії від 17 лютого 2014 року містить всі реквізити, які передбачені підпунктом 2.5.1.3. пункту 2.5.1 «Касове обслуговування» глави 2.5 розділу 2 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, квитанція роздрукована на папері, який містить логотип ПАТ КБ «ПриватБанк» та іншу інформацію щодо ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.8) Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заперечуючи проти позову, жодних доказів того, що між ним та позивачем не укладався договір банківського вкладу, не відкривався рахунок за цим договором та не надходили кошти, відповідач суду не надав. Звернення позивача від 17 листопада 2015 року та 02 грудня 2015 року щодо повернення коштів за депозитним договором, відповідачем залишені без відповіді. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту укладення між сторонами договору банківського вкладу та факту внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок. Згідно статей 629, 525, 526 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Умовами договору SAMDN01000738655553 вклад «СТАНДАРТ» від 16.10.2013 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», передбачено, що у випадку, якщо після закінчення трьох місяців вкладник не заявить банку про бажання забрати кошти, вклад автоматично продовжується ще на три місяці. Мінімальний строк вкладу продовжується на три місяці неодноразово без явки вкладника в банк (пункт 6 договору). Згідно пункту 9 договору сторони мають право на дострокове розірвання договору за умови повідомлення про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору (а.с. 7) Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. З матеріалів справи встановлено, що 17 листопада 2015 року та 02 грудня2015 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за депозитним договором. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором банківського вкладу не виконав, депозит та нараховані відсотки позивачу не повернув. Доказів яки б спростовували цю інформацію представником відповідачу суду не надано. Вимогами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджується належними та допустимими доказами, які передбачені банківськими правилами, грошові кошти за договором банківського вкладу позивачу на його вимогу не виплачені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача суми банківського вкладу у розмірі 135 000,00 гривен та відсотків за період з 16.10.2013 року по 26.11.2015 року , не нарахованих відсотків за період з 26.11.2015 року по 01.08.2016 року, 3% річних за період з26.112016 року по 01.08.2016 року у розмірі 3 8666,94 гривен, інфляційних збитків за період з 26.11.2015 року по 01.08.2016 року у розмірі 14 747,86 гривен. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відмова відповідача повернути за заявою позивача вклад у зв'язку із окупацією АР Крим та припиненням діяльності відповідача на окупованій території є безпідставною. Відповідно до частини 1 ст. 3 Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Проте відповідно до статті 1 цього Закону тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Дійсно, правлінням Національного банку України 6 травня 2014 року було прийнято постанову № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - постанова). Відповідно до п. 5 постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території АР Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Відповідно до статті 2 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Відповідно до частини 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Тобто надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Як вбачається з договору № SAMDN01000738655553 вклад «СТАНДАРТ» від 16.10.2013 року він укладений саме від імені юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходженням якої є м. Дніпро, що не є окупованою територією. Згідно статті 58 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Отже, згідно з чинним законодавством, що регулює даний вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Севастопольська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеними і дійсними договорами. Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги про те, що за виконання зобовязань ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу щодо повернення коштів має відповідати автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» (далі - АНО «ФЗВ»), що суд мав встановити чи були звернення позивача до АНО «ФЗВ» чи судів на території АР Крим для отримання виплат за спірним договором. Зазначені доводи не ґрунтуються на діючому законодавстві України. Згідно статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Норми права інших держав суд застосовує у разі, коли це встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Підстави для застосування судом по цій справі норм права інших держав, зокрема, Російської Федерації, відсутні, оскільки це не встановлено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Крім того, статтею 12 Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлена неможливість здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, у звязку з чим цим Законом змінена територіальна підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам. Згідно частини 2 ст. 9 зазначеного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України відповідачем не надано суду доказів про те, що на АНО «ФЗВ» у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України, покладено виконання зобовязань ПАТ КБ «ПриватБанк» та за рахунок його майна зазначена організація виплатила позивачу належні за депозитним договором кошти. Посилання відповідача на те, що є загальновідомим фактом, що на окупованій території АР Крим орган країни-окупанта АНО «ФЗВ» за рахунок майна відповідача здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», договори якими були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», не ґрунтуються на законі. Відповідно до частини 2 ст. 61 ЦК не потребують доказування обставини, визнані загальновідомими судом. Судом зазначена обставина загальновідомою не визнавалася. Проте неможливо погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року по 01.08.2016 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року по 01.08.2016 року, позивач посилався на вимоги ст. 4 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», де зазначено, що розмір пені на несвоєчасне виконання грошових зобовязань . не повинний перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня. Проте, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи, тому у суду першої інстанції не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин норм зазначеного Закону. Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції, як на підставу стягнення з відповідача на користь позивача пені на підставі частини 5 статі 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки таки позовні вимоги в суді першої інстанції позивачем не заявлялись та судом першої інстанції не розглядались. Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за подвійною обліковою ставкою НБУ за період з 26.11.2015 року по 01.08.2016 року у сумі 52 749,85 гривен, задоволенню не підлягають, доводи апеляційної скарги і цій частині є обґрунтованими. Також судом першої інстанціє невірно визначено суму судового збору, що підлягає стягненню з відповідачка на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 1 п. 36 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VIII, установлено на 2016 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Оскільки при поданні позовної заяви позивач буз звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 088,41 гривні.

Outcome: partial