Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] 08.09.2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що з 05.08.1989 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який 26.08.2014 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. 17.07.2009 у період спільного проживання сторони придбали житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 1462 кв.м. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] в добровільному порядку відмовляється від поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку із чим позивач просить суд: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] визнати за [PERSON] [PERSON] право власності по ? частини житлового будинку [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у сумі 542,80 грн., та витрати на правову допомогу у сумі 300 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 05.08.1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 26.08.2014 року був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER](а.с.8-9). З матеріалів справи вбачається, що 17.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок під [ADDRESS], що в цілому складається з: житлового будинку літ. "А" з глинобитними стінами житловою площею 33,7 кв.м., загальною площею 59,1 кв.м., сарая літ. "Б", літньої кухні літ. "В", підвалу літ. "Г", вбиральні літ. "Д", споруд 1-5, розташованих на земельній ділянці площею 1462 кв.м.(а.с.14). Право власності [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16). Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім'я кого з них оформлено це майно. Як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалося сторонами, за час перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі сторони придбали житловий будинок будинок [ADDRESS] та в цілому складається з: житлового будинку літ. "А" з глинобитними стінами житловою площею 33,7 кв.м., загальною площею 59,1 кв.м., сарая літ. "Б", літньої кухні літ. "В", підвалу літ. "Г", вбиральні літ. "Д", споруд 1-5, розташованих на земельній ділянці площею 1462 кв.м. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житловий будинок будинок [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, в даному випадку є доцільним задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] за кожним. Стосовно вимог позивача щодо стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу суд приходить до наступного. У відповідності ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем надано до матеріалів справи аргументований розрахунок суми, витраченої на правову допомогу, а отже обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved