Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСББ «БУДІВЕЛЬНИК 290/25» про визнання права власності на майно, який обґрунтувала тим, що їй належить на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі довідки №11, яка видана Житлово-будівельним кооперативом №290 «Будівельник-25» 12.04.1996 року та зареєстрована в ОП «ЗМБТІ» 18.09.1996 року. Вона втратила оригінал правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] , а саме довідку №11, яка видана ЖБК №290 «Будівельник-25», необхідно підтвердження її право власності на квартиру, тому просила визнати за нею право власності на вказану квартиру. Ухвалою від 03.10.2019 року відкрито провадження по справі та визначено про розгляд справи у загальному позовному провадженні, призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 18.11.2019 року підготовче провадження закрито та справа призначена до розгляду. Позивач, представник позивача - адвокат Мєдвєдєва А.В., в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують повністю, просять його задовольнити. Представник відповідача ОСББ «БУДІВЕЛЬНИК 290/25» в судове засіданні не з`явився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав та заперечень не має. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовні вимоги позивачів, перевіривши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку про можливість ухвалення рішення про визнання права власності на майно і вважає встановленими такі факти і відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи ТОВ «ЗМБТІ», станом на 03.04.2019 року, квартира [ADDRESS] на підставі довідки №11, яка видана Житлово-будівельним кооперативом №290 «Будівельник-25» 12.04.1996 року та зареєстрована в ОП «ЗМБТІ» 18.09.1996 року належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відмовлено в проведені державної реєстрації права власності та з рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 09.07.2019 року №47690444, з тих підстав, що [PERSON] не надано оригінал довідки №11, яка видана ЖБК №290 «Будівельник-25» 12.04.1996 року. Право власності в Україні повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Неможливість отримання дубліката правовстановлюючого документа на квартиру позбавляє позивача можливості здійснювати права власника та порушує ч.1ст. 317 ЦК України, ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту її права передбачені законом і відповідає йому. Правова позиція суду щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30.11. 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved