Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

05.10.2015р. позивач звернулась до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона з 1984р. по [INFO] знаходилась у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу з [PERSON], вони проживали як одна родина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували майно в інтересах сім'ї, виховували доньку позивача. В інших зареєстрованих шлюбних відносинах ні позивач, ні [PERSON] з 1984р. не перебували. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилось спадкове майно - квартира [ADDRESS]. 27.03.2015р. позивач звернулась до третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області щодо відкриття спадщини після смерті [PERSON], однак, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, так як позивачем не надано документів на підтвердження родинних відносин із спадкодавцем та не надано свідоцтво про право на житло на спадкову квартиру, оскільки надане свідоцтво від 10.03.20145, тобто видане після смерті спадкодавця. [PERSON] за життя, у січні 2015р. звернувся із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS], проте у встановлений законом строк заява про приватизацію розглянута не була, а свідоцтво про право власності було видано після смерті заявника - 10.03.2015р. Можливість правонаступництва спадкоємцями у цих правовідносинах передбачена ч.5 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у правах за позовами про захист права приватної власності". У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Від представника відповідача надійшла заява, про розгляд справи у відсутність представника Миколаївської міської ради, та у задоволенні позову просить відмовити. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON], оглянувши письмові докази по справі, спадкову справу №177/2015 до майна померлого 27.03.2015р. [PERSON], вислухавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 10/. 27.03.2015р. [PERSON] подала до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах /а.с. 40/. 15.09.2015р. державним нотаріусом винесена постанова про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], оскільки нею не надано доказів на підтвердження родинних стосунків із спадкодавцем та у зв'язку із видачею правовстановлюючого документу на квартиру після смерті спадкодавця /а.с. 12-13/. За життя, [PERSON] звернувся із заявою до органу приватизації про оформлення передачі у приватну власність квартири [ADDRESS] 08.01.2015р. /а.с. 12/. Свідоцтво про право власності на кв. [ADDRESS] видано 10.03.2015р., тобто після смерті [PERSON] /а.с. 15/. Відповідно до п.13 ч.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року (із змінами від 25 травня 1998 року), якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського (щодо громадян, які постраджали внаслідок Чорнобильської катастрофи) житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Так, згідно п.14 наказу Міністрерства з питань житлово комунального господарства України, від 16.12.2009р. "Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таким чином, спадкоємці [PERSON] мають право вимагати визнання за ними права власності на вказану квартиру, оскільки наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації, однак вона не була своєчасно розглянута. Доводи позивача про те, що вона проживала із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу підтвердили у суді свідки. З показів свідків [PERSON] (дочка позивача), [PERSON] (знайома позивача) та [PERSON] (сусідка позивача) слідує, що [PERSON] та [PERSON] з 1990-х років проживали в одній квартирі однією сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Свідки також пояснили, що у [PERSON] іншої сім'ї та дітей не було, він виховував доньку [PERSON] Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.3 Сімейного кодексуУкраїни, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. Згідно зі ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач [PERSON] з 06.10.1973р. знаходилась у шлюбі із [PERSON], який помер [INFO] /а.с. 74, 76/. Від шлюбу має доньку [PERSON] /а.с. 75/. Пояснення позивача про те, що вона проживала разом із [PERSON] до дня його смерті в одному житловому приміщенні однією сім'єю, таке проживання було постійним, вони вели спільне господарство й були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, підтверджуються показаннями свідків, фотознімками /а.с. 60-62/, вказані докази узгоджуються між собою, та у суду немає підстав не довіряти їм. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування", до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК. Таким чином, судом встановлено, що позивач проживала зі спадкодавцем - [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, та є спадкоємцем 4 черги за законом. Як вбачається із Інформаційних довідок зі спадкового реєстру, та спадкової справи після смерті [PERSON] інші спадкоємці, із заявами про прийняття спадщини не звертались /а.с. 42-45/. Однак, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки можливість встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963р. передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках встановлення фактів проживання однією сім'ю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено. На підставі вищевикладеного суд, суд вважає, що підлягає встановленню юридичний факт, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004р. по [INFO] та підлягає визнанню за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] В задоволенні решти частини позову відмовити.

Outcome: partial