Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

05 липня 2016 року [PERSON] звернулася до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про поділ майна, нажитого в період спільного проживання. 28 листопада 2016 року позивач звернулася до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання і ведення особистого селянського господарства та поділ майна, що є спільною сумісною власністю. З посиланням на ст.ст.3,15,27,31,256 ЦПК України і ст.ст.321,355,368,372 ЦК України, ст.ст.120,127 ЦК УРСР, ст.ст.1,5,6,12 Закону України «Про особисте селянське господарство», ст.17 Закону України «Про власність», п.5,85 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» просила постановити судове рішення, яким: 1) встановити факт постійного проживання і спільного ведення особистого селянського господарства [PERSON] і [PERSON] у період з 09 лютого 2000 року по 01 квітня 2016 року; 2) поділити рухоме майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; 3) виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину рухомого майна, що є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON], на загальну суму вартості цього майна 175 тис. 300 грн., а саме: три бочки під мед, культиватор КМН-5,6, плуг трикорпусний, плуг чотирикорпусний, девять вуликів, шість бетонних плит, ваги на 2 тони, морозильний ларь, трактор МТЗ-80, роторну косарку, автомобіль Fiat; 4) виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частину рухомого майна, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], на загальну суму вартості цього майна 206 тис. 600 грн., а саме: комбайн, медогонку, культиватор, трюмо, прес-підборщик для тюкування сіна, бочку-склад, 5-кубову бочку під солярку, дві бочки під мед, зварювальний апарат, борону дискову, диван-малятко, мікрохвильову піч, кухонний куточок, кухонні меблі, диван, два крісла-ліжка, столик журнальний, двоспальне ліжко, два паласи, пральну машинку, холодильник «Nord», причеп автомобільний, девять вуликів, мажару, шість бетонних плит, автомобіль BMW; 5) судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 2000 року по 2016 рік [PERSON] був членом її сімї, з яким вона постійно проживала та вела спільне господарство, зокрема, спільне особисте селянське господарство, до складу якого входили позивачка [PERSON], [PERSON], діти позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та мати позивачки [PERSON]. Також зазначала, що вона, [PERSON], з відповідачем мала спільний бюджет, за рахунок якого купувалися різні речі домашнього вжитку, предмети побуту і господарського призначення, транспортні засоби, сільськогосподарська техніка та інвентар, худоба. Вважає, що майно придбавалося внаслідок спільної праці відповідача, позивача та її дітей і матері. У звязку із цим позивач просила постановити судове рішення, яким встановити факт постійного проживання і спільного ведення особистого селянського господарства [PERSON] і [PERSON] у період з 09 лютого 2000 року по 01 квітня 2016 року, та поділити між позивачем і відповідачем перелічене вище майно. У судових засіданнях до 28 листопада 2017 року позивач і її представник [PERSON] підтримували уточнені позовні вимоги позивача до відповідача, просили задовольнити їх з зазначених підстав. В подальшому позивач звернулася до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи в її відсутність. Свої позовні вимоги відповідно до позовної заяви, датованої 28 листопада 2017 року, підтримує, просить їх задовольнити. Заявила про відмову від представництва її інтересів під час розгляду справи її представником [PERSON] (т.1, а.с.210, т.2, а.с.216,233) 17 січня 2018 року на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідача [PERSON] на позов [PERSON], який згідно долученої квитанції спрямований на адресу позивача [PERSON] (т.2, а.с.185-200). У судовому засіданні 05 березня 2018 року представники відповідача [PERSON] і [PERSON] не визнали позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з підстав, викладених у письмовому відзиві відповідача на уточнену позовну заяву позивача, просили відмовити позивачу у задоволенні позову. У судове засідання, призначене на 19 березня 2018 року, від представників відповідача [PERSON] [PERSON] і [PERSON] надійшла письмова заява, в якій вони просили завершити судовий розгляд справи без їх участі, відмовивши позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з врахуванням доводів, викладених у відзиві (т.2, а.с.234). Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, заперечення проти позову відповідача і його представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи і давши оцінку добутим у судовому засіданні доказам в їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 13 квітня 1979 року перебував в офіційному зареєстрованому шлюбі з Філоновою (після укладення шлюбу - Богдан) [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Володарським райвідділом РАГС Донецької області 13 квітня 1979 року. Станом на теперішній час шлюб не розірвано (т.2, а.с.127). Від шлюбу з [PERSON] відповідач має двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (т.2, а.с.163,165). З копії технічного паспорту на будинок №26 по вул.Артема у с.Чубарівка Пологівського району Запорізької області вбачається, що [PERSON], придбавши у [PERSON] зазначений жилий будинок, став його власником (т.2, а.с.122-124). За договорами, посвідченими приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрованими в реєстрі за №493 22 лютого 2000 року, за №491 22 лютого 2000 року, відповідач придбав земельні паї з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва (т.2, а.с.114,115). Згідно копії довідки №936 від 01 червня 2016 року, виданої сільським головою Чубарівської сільської ради Пологівського району Запорізької області, відповідач дійсно (фактично) проживав у будинку, розташованому у с.Чубарівка Пологівського району Запорізької області по вул.1 Травня, буд.№159 «а», з квітня 2003 року по теперішній час (т.2, а.с.118). Згідно довідки №992 від 30 червня 2016 року, [PERSON] була зареєстрована і проживала постійно за адресою: Запорізька область Пологівський район, с.Чубарівка, вул.1- го Травня,198; разом з нею проживала її мати [PERSON], [INFO]. Син позивачки [PERSON], [INFO], зареєстрований, але не проживає, донька позивачки [PERSON], [INFO] зареєстрована, але не проживає, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований, але не проживає. Отже, з зазначеної довідки вбачається, що позивачка проживала разом із своєю матірю за адресою: Запорізька область, Пологівський район, с.Чубарівка, вул.1- го Травня,198 (т.1, а.с.14). З копії довідки №897, виданої Чубарівською сільською радою Пологівського району Запорізької області 25 травня 2016 року, вбачається, що позивачка та відповідач мали різні домогосподарства, фактично проживали за різними адресами (т.2, а.с.128). Згідно копії довідки №1573 від 18 листопада 2016 року, виданої виконкомом Федорівської (колишня назва Чубарівська) сільської ради Пологівського району Запорізької області, з 17 грудня 2003 року громадянин [PERSON] був зареєстрований у [INFO], а фактично з квітня 2003 року по квітень 2016 року проживав з позивачкою разом у с.Федорівка (Чубарівка) Пологівського району, вул.1 Травня,159 «а» (т.2, а.с.5). Отже, з довідок, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивачка та відповідач мали різні домогосподарства, фактично проживали за різними адресами. Позивачці на підставі копії Державного акту на право приватної власності на землю серії I-ЗП №071435, виданого 27 липня 2000 року, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 6,52 гектарів, яка розташована на території Чубарівської сільської ради, землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.2, а.с.9). Позивачці на підставі розпорядження №231 Пологівської райдержадміністрації від 22 березня 2004 року на праві власності належить ще одна земельна ділянка площею 6,8976 гектарів, розташована на території Чубарівської сільської ради, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №051768 (т.2, а.с.10). Матері позивачки [PERSON] на підставі розпорядження №231 Пологівської райдержадміністрації від 22 березня 2004 року на праві власності належить земельна ділянка площею 6,8795 гектарів, яка розташована на території Чубарівської сільської ради, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №051769 (т.2, а.с.11). Отже, з наданих суду доказів вбачається, що позивачка мала своє домогосподарство та земельні паї, а відповідач - своє домогосподарство та свої земельні паї. Доказів ведення особистого селянського господарства спільно з [PERSON] позивачка не надала. При вирішенні питання про встановлення факту спільного проживання і ведення особистого селянського господарства сторонами по справі у період з 09 лютого 2000 року по 01 квітня 2016 року суд виходить із наступного: До 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сімю України. Нормами КпШС України взагалі не передбачалося встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які сумісно проживають. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З 01 січня 2004 року набув чинності Сімейний Кодекс України (далі за текстом СК України), в якому визначено підстави виникнення спільної сумісної власності чоловіка і жінки, які спільно проживають. Згідно частин 1 і 2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу виключно шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Суд приходить до висновку, що оскільки відповідач перебував та перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, саме тому позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сімєю з позивачкою не підлягають задоволенню. Суд також зауважує, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сімєю з 09 лютого 2000 року не підлягає задоволенню, оскільки СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, а тому положення про спільне проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. Згідно із Закону України «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Тобто, головною умовою віднесення особи до членів селянського господарства є наявність сімейних чи родинних стосунків і одночасне спільне проживання. Перелік осіб, які можуть бути членами особистого селянського господарства встановлений у п.9 ППВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Так, в п.9 цієї Постанови зазначено, що при вирішенні позову про право на майно, що є у власності селянського (фермерського) господарства, судам необхідно мати на увазі, що таке право мають лише особи, які за Законом "Про селянське (фермерське) господарство" можуть входити до складу цього господарства (подружжя, їхні батьки та діти, які досягли 16-річного віку, а також інші родичі, які об'єдналися для роботи в цьому господарстві) і за їх та інших членів цього господарства згодою занесені в його склад до спеціальних погосподарських книг сільською, селищною, міською Радою народних депутатів. На це майно не мають права особи, в тому числі родичі, які працюють у зазначеному господарстві за трудовим договором (контрактом, угодою). Коли особа, яка не зареєстрована як член селянського (фермерського) господарства, брала участь у примноженні його власності не за трудовим договором (контрактом, угодою), а з інших підстав (наприклад, у зв'язку з перебуванням у фактичних шлюбних відносинах з членом господарства), вона має право на відшкодування своїх трудових та інших витрат за правилами ст.469 ЦК України. У разі виходу зі складу селянського (фермерського) господарства одного або кількох його членів, виділ їх частки в натурі має провадитися з таким розрахунком, щоб не позбавити господарство необхідних для нього будівель, худоби, засобів виробництва, транспортних засобів, іншого майна споживчого і виробничого призначення. При неможливості виділити належну їм частку в натурі, може бути виплачена її грошова компенсація. Отже, не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення факту спільного ведення особистого селянського господарства сторонами по справі, так як спільне господарство можуть вести тільки родичі та члени сімї, котрим відповідач [PERSON] по відношенню до [PERSON] та її родичів не являється. Отже, позивачка не довела суду того факту, що вона спільно з відповідачем здійснювала особисте селянське господарство, будучи при цьому членом сімї або членом особистого селянського господарства. При визначенні правового режиму спірного майна та визначення права сторін на частки у майні, суд виходить з тих норм права, що діяли на час придбання майна. Так, в уточненій позовній заяві позивачка зазначала, що підставою для поділу майна є спільна праця сторін по справі як членів сімї. Однак, така підстава могла б існувати тільки у випадку встановлення того факту, що позивачка та відповідач складали одну сімю. Однак, у звязку з встановленням судом відсутності факту спільного проживання сторін однією сімєю, суд приходить до висновку про не доведення позивачем факту спільної праці сторін як членів сімї. Відповідно до розяснень, які містяться в п.12 постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Частиною 2 ст.112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами (тобто одночасно і працею і коштами) у створенні спільної власності. За змістом п.5 постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі як членів сімї, а й той факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону «Про власність» вважається правильно застосованим. Викладене узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у своїх постановах у справах №6-66 цс-13 від 18 вересня 2013 року, №6-211-14 від 11 березня 2015 року, №6-135цс13 від 25 грудня 2013 року. Отже, для визнання за позивачем права власності на половину майна необхідно визначити ступінь участі позивача в його зведенні працею й коштами. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-66цс13 та від 23 вересня 2015 року №6-1026цс15. Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Позивачка зазначає, що вона з 09 лютого 2000 року до 01 квітня 2016 року проживала однією сімєю з відповідачем, і спірне майно було придбане разом за спільні кошти, однак, позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що майно придбавалося в наслідок спільної праці та її особистого внеску у придбання зазначеного майна, не доведено належними та допустимими доказами факту внесення грошових коштів за майно з боку позивачки, не надано доказів щодо наявності у позивачки достатніх грошових коштів та джерел їх походження. Також в позовній заяві позивачка зазначає, що мала близько 3000 доларів США, отриманих від свого чоловіка, на підтвердження чого надає дві довідки. Суд критично відноситься до даних тверджень позивачки з огляду на наступне: Довідка №АЗ 7689063 датована 05 жовтня 1995 року, тобто більше ніж за рік до смерті чоловіка позивачки, підтверджує, що саме її чоловік отримав 1500,00 доларів США внаслідок проведення валютно-обмінної операції. Однак, позивачка не надала доказів, що саме ці кошти збереглися у схоронності до 2000-х років, і що саме ці кошти вносилися як грошова участь [PERSON] в придбанні майна особистого селянського господарства. Згідно з довідкою №АІІІ 7271498 від 31 серпня 1996 року, чоловік позивачки отримав внаслідок валютно-обмінної операції 700,00 доларів США. Зазначені валютно-обмінні операції чоловік позивачки здійснював у м.Москва Російської Федерації, і доказів ввезення цих коштів на територію України в матеріалах справи немає. Крім того, на довідках містяться штампи, де зазначено, що дозволу на вивіз валюти особа не має. Тим більше, форма №0406007 зобовязує при вивезенні валютних цінностей зазначені довідки здати прикордонній службі, про що зазначено на самих довідках (т2, а.с.15). Так само у суду немає підстав вважати, що померлий чоловік подарував позивачці ці грошові кошти, так як відповідно до ч.1 ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений, однак нотаріально посвідчений договір дарування відсутній в матеріалах справи. Також, в свідоцтві про право на спадщину не зазначено, що до складу спадщини входили грошові кошти, отже суд приходить до висновку, що на момент смерті спадкодавця грошові кошти були відсутні. Не можуть бути прийняті до уваги судом твердження позивачки про те, що вона продала автомобіль [NUMBER], оскільки жодних доказів цьому позивачка не надала. Так, позивачкою не надано жодного договору купівлі-продажу, міни, інших документів на підтвердження переходу права власності від неї до сторонньої особи. Суд приходить до висновку, що позивачка не надала жодних належних та допустимих доказів отримання нею грошових доходів за весь період часу з 2000 року по 2016 рік, які вона могла б вкласти в будь-яке майно особистого селянського господарства. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12. При цьому за змістом ч.4 ст.368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно набуте за спільні кошти. Також відповідно до п.17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 Сімейного кодексу України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти (одночасно) членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року №2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року №742-IV "Про особисте селянське господарство"). Оскільки позивачкою не було доведено у розумінні ст.77, 78 ЦПК України належними і допустимими доказами факт придбання з відповідачем всього майна саме внаслідок їхньої спільної праці та спільних коштів, в тому числі і у звязку з відсутністю статусу члена сімї, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про поділ майна. В своїй позовній заява позивачка зазначає, що в період з 2000 року по 2016 року відповідач був членом її сімї, з яким вона постійно проживала та вела спільне господарство, зокрема, спільне особисте селянське господарство до складу якого входили позивачка [PERSON], [PERSON], діти позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та мати позивачки [PERSON]. Тобто, сама позивачка вказує, що до складу особистого селянського господарства входило шість осіб та зазначає, що майно придбавалася внаслідок спільної праці відповідача, позивача та її дітей і матері. Суд приходить до висновку, що позивачка не довела належними доказами, що майно, яке використовувалося саме для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, та яка участь для придбання кожного конкретного майна була внесена працею та коштами кожним членом особистого селянського господарства. З урахуванням наведеного суд не може погодитися з твердженням позивачки, що її частка у спільному майні складає 1/2 його частину. Стосовно позовних вимог про поділ конкретного майна, з урахуванням того, що відповідач заперечує наявність у нього цього майна, суд приходить до висновку, що позивачка не довела суду факт наявності зазначеного нею в позовній заяві майна та його вартості, а також наявності цього майна на момент розгляду справи. На запит суду надійшла відповідь регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, відповідно до якої [PERSON] належить транспортний засіб УВН, державний номер [NUMBER], сірого кольору, 2009 року випуску, який не входив до складу майна, яке позивач просить поділити. Інші транспортні засоби, у тому числі автомобілі Fiat та BMW, за відповідачем не зареєстровані (т.2, а.с.208-210). Також в судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили наступне. Свідок з боку відповідача [PERSON] пояснила, що позивачка та відповідач ніколи разом не проживали, не вели спільне господарство, не були членами особистого селянського господарства. У позивачки було своє домогосподарство та свої земельні паї, а у відповідача своє домогосподарство та свої земельні паї. Вона, свідок, працювала у [PERSON] дояркою та помічницею по господарству з кінця 90-х років. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка та відповідач ніколи разом не проживали, не вели спільне господарство, і особисто за власні кошти відповідач придбав будинок №159-а в селі Чубарівка по вул.1 Травня Пологівського району Запорізької області. Свідок [PERSON] пояснив, що позивачка та відповідач ніколи разом не проживали, не вели спільне господарство, не були членами особистого селянського господарства. У відповідача ще з середини 90-х років був трактор МТЗ-80, косарку роторну та борону дискову відповідач орендував особисто у сімї свідка для обробки своїх паїв. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що на час придбання спірного майна сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, не були членами однієї сім'ї, не вели особисте селянське (фермерське) господарство, а тому відсутні підстави для висновку щодо наявності у них у спільній власності майна. У звязку із тим, що позивачу відмовлено в задоволенні її позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з позивача. Так, при подачі цього позову позивачем заявлено дві позовні вимоги, одна - про встановлення факту, тобто немайнова, друга майнова, на суму 175300,00 грн., отже судовий збір складає 551,20 (за немайнову вимогу), і 1753,00грн. (за майнову вимогу). При подачі цього позову позивачем сплачено 2268 грн.00 коп., а повинно бути сплачено 2304,20 грн. Тому з позивача на користь держави підлягає стягненню сума в розмірі 36,10 грн. судового збору.

Outcome: dismissed