Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до ПАТ "Укрсиббанк", в якій просить визнати недійсними: кредитний договір № 11344554000 від 15 травня 2008 року, укладений з відповідачем; договір іпотеки від 15.05.2008 року, згідно яким відповідачу було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,7 кв. метрів, житловою площею 26,7 кв. метрів; договір поруки № 31506Р65 від 15.05.2008 року; виключити з Державного реєстру іпотек запис № 1459; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження запис № 1460/86, а також здійснити двосторонню реституцію, передбачену ст. 216 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 15.05.2008 року між нею та Акціонерним інноваційним комерційним банком "Укрсиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11344554000. Забезпеченням, згідно договору іпотеки, виступає двокімнатна квартира, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,7 кв. м., житлова площа - 26,7 кв. м., а також порука [PERSON], код за ДРФО [NUMBER]. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, її волі та інтересам, порушує її права та законні інтереси. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати їй кредитні кошти в іноземній валюті, Долар США, в сумі 15 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 75 750 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а вона зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, при цьому гривневий еквівалент суми кредиту зазначається лише у разі надання банком кредиту в іноземній валюті. Договори, які передбачають отримання позичальником суми кредиту в іноземній валюті є такими, що суперечать закону, навіть у тому разі, коли в них визначений еквівалент у національній валюті. Тому позичальник, який отримав споживчий кредит в іноземній валюті має право звернутись до суду із позовом про визнання договору споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним. Разом з тим, при визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті втрачають своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору, зокрема договори поруки, іпотечні договори та інші способи забезпечення виконання зобов'язань. Перед укладенням кредитного договору вона надала інформацію про те, що отримує заробітну плату у національній валюті - гривні, інших надходжень у валюті немає. В кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Крім того, зміст спірного договору суперечить вимогам ч. 2 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки відповідач не повідомив її у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування. Таким чином, усі вказані недоліки договору мають наслідком визнання його недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала заявлені нею в позовній заяві позовні вимоги і просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Укрсиббанк" за викликом у судове засідання не з"явився. Від представника відповідача ПАТ "Укрсиббанк" Олонової Я.В. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, а також письмове заперечення проти позову, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову з наступних підстав. Чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов'язань у іноземній валюті. Відповідно до п. ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмово дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями. Національним банком України видано Акціонерному комерційному інноваційному банку "Укрсиббанк" (правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк") банківську ліцензію № 75 та дозвіл № 75-2 на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п. 5 - 11 ч.2 ст. 47 ЗУ "Про банки і банківську діяльність". Таким чином, відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Ініціатором укладення кредитного договору виступала позивачка - вона звернулась до банку і валюта кредиту -долар була обрана нею. Згідно із заявки на отримання кредиту від 20.04.2008 року позивачка обрала для себе менший процент за користування кредитними коштами, але із ризиками курсових коливань валюти. Підписанням договору позивачка підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредитую. вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство. Позивачкою не наведено обставин, стосовно яких її було введено в оману при укладенні договору, а також стосовно яких її вибір був несвідомий, тому відсутні підстави для задоволення її позову. Вислухавши пояснення позивачки у справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Положеннями ст. 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб"єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (щодо договору позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 15 травня 2008 року між позивачкою та Банком укладений договір про надання споживчого кредиту № 11344554000, за яким Банк надав Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 15 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 75 750 гривень за курсом НБУ на день укладення договору (п.1.1) із строком погашення не пізніше 14 травня 2037 року, якщо не застосовується інший термін повернення кредиту (п. 1.2.2). " (а. с. 12-18). В матеріалах справи міститься копія договору іпотеки від 15.05.2008 року, укладеного між сторонами, відповідно до якого позивачка передала у забезпечення виконання своїх зобов'язань в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 49,7 кв. м., житлова площа - 26,7 кв. м (а.с 19-20). В матеріалах справи міститься копія договору поруки № 31506Р65 від 15.05.2008 року, укладеного між позивачем та [PERSON], відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов'язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11344554000 від 15.05.2008 року (а.с. 21). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, до яких відносяться: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте позивачкою не надано суду доказів про те, що вона при укладенні кредитного договору діяла не на свій розсуд та не за власним бажанням. Відповідно до п.7.13 кредитного договору сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів". Представником Банку та позивачкою на кожному аркуші кредитного договору було проставлено свої підписи про ознайомлення з умовами Договору та про їх погодження, що спростовує твердження позивачки про те, що її було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації по кредиту, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору. Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним" № 9 від 06.11.2009 року вказує на те, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Положеннями ч.3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст.47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" від 07 грудня 2000 року N 2121-III (далі - Закон N 2121-III) банки на підставі банківської ліцензії мають право здійснювати банківські операції, зокрема, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому під терміном "кошти" в значенні даного Закону є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідач має банківську ліцензію №75, зареєстровану Національним банком України 28 жовтня 1991 року за № 57 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пп. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність"; дозвіл №75-2 на право здійснення операцій, визначених пп.1-4 ч.2, ч.4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність, а тому має право здійснювати банківські операції щодо іноземної валюти (а. с 48-52). Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов"язання в іноземній валюті, при цьому грошові кошти згідно спірних кредитних договорів у доларах США є грошовим еквівалентом зобов"язання в іноземній валюті, тобто зобов"язання сторін виражене у гривні згідно ч.1 ст. 524 ЦК України. Посилання позивачки на обов'язкову наявність індивідуальних ліцензій при укладенні спірних кредитних договорів не може бути прийнято судом до уваги з наступних підстав. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) передбачено, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пп. "в", "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави;- при цьому чинним законодавством обмеження щодо термінів та сум кредитів не встановлені, тобто дані норми Декрету до спірних відносин застосуванню не підлягають. Пункти 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року скеровують суди на те, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи те, що кредитний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" правові підстави для визнання вказаного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним з вказаних підстав, відсутні. Оскільки сторони на момент укладення кредитного договору визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору, укладений між сторонами кредитний договір не суперечить вимогам ст. 203 ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому відсутні правові підстави визнавати недійсним кредитний договір, а також договори іпотеки та поруки.

Outcome: dismissed