Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

16.02.2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить: - визнати незаконним та скасувати рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року «Про припинення [PERSON] права користування частиною земельної ділянки»; - визнати незаконним та скасувати рішення Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року «Про надання ФОП [PERSON] в оренду земельної ділянки у [ADDRESS]»; - визнати незаконним та скасувати рішення Валківської міської ради Харківської області № 264.5 від 24.07 2009 року «Про надання ФОП [PERSON] в оренду земельної ділянки у [ADDRESS]»; - визнати за позивачем право приватної власності на частину земельної ділянки, площею 0.0022 га по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; - зобов'язати ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] усунути перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки, площею 0.0006 га та 0.0012 га відповідно, які розташовані по [ADDRESS], привівши вказані земельні ділянки у стан, що існував до початку їх використання; - витребувати з чужого незаконного володіння ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] частину земельної ділянки, площею 0.0006 га та 0.0012 га, які розташовані по [ADDRESS]; - судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 17.01.2017 року є спадкоємцем за законом об'єкта нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, яка є прибудинковою територією. Але його абсолютне право на спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], порушується відповідачами у справі. Звернув увагу, що будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями належав на праві власності [PERSON], який помер [INFO]. Вказане нерухоме майно в порядку спадкування за законом успадкувала дружина спадкодавця [PERSON] Рішенням Валківської міської ради Харківської області від 30.01.2001 року № 24 за домоволодінням [PERSON], розташованим у [ADDRESS] на праві користування закріплено земельну ділянку площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства. Рішенням Валківської міської ради Харківської області від 02.12.2003 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0,15 га, в порядку безоплатної приватизації. Проте в процесі оформлення спадщини позивачу, як спадкоємцю за законом після смерті матері [PERSON], стало відомо, що 24.07.2006 року на адресу Валківської міської ради Харківської області від імені [PERSON] подана заява про вилучення у неї з наданої у постійне користування земельної ділянки її частину, площею 0.0022 га. Вважає, що вказаної заяви [PERSON] не писала, а якимось невідомим шляхом на документі з'явився її підпис, про що може свідчити відмінність почерків особи, що начебто, писала заяву, та її підписувала. Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року припинено користування [PERSON] частиною земельної ділянки площею 0.0022 га, розташованої у [ADDRESS]. Після цього, рішенням Валківської міської ради Харківської області № 264.5 від 24.07.2009 року затверджено ФОП [PERSON] проект відведення земельної ділянки площею 0.0012 га у [ADDRESS], яку надано в оренду строком на 49 років. Більш того, рішенням Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року, затверджено ФОП [PERSON] проект відведення земельної ділянки площею 0.0006 га у [ADDRESS], яку надано в оренду строком на 10 років. Після набуття права власності на будинок [ADDRESS] та земельної ділянки, яка є прибудинковою територією, за життя [PERSON] зверталась до Валківської міської ради Харківської області з питанням про надання дозволу на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку. Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 1644 від 08.10.2015 року їй надано дозвіл на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку у [ADDRESS] в порядку безоплатної приватизації площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства. За життя [PERSON] була єдиним власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією технічного паспорту на вказаний будинок, виданий 07.08.2015 року КП «Валківське бюро технічної інвентаризації». Як зазначив позивач, після смерті матері [PERSON] звертався до Валківської міської ради Харківської області з питанням надання дозволу на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку у [ADDRESS] площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства. На всі звернення позивача щодо законності користування іншими особами (ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON].) частиною його спадщини, з Валківської міської ради Харківської області, Валківської РДА Харківської області отримав відповіді з посиланням на рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року. Вважає, що саме з 17.01.2017 року, як спадкоємець за законом, має процесуальну правосуб'єктність у спірних правовідносинах щодо визнання незаконним та скасування рішень, визнання права власності в порядку спадкування за законом, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. На думку позивача, оскаржуване рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року ухвалено всупереч вимогам ч.2 ст.142 ЗК України та п.«е» ст.56 Закону України «Про землеустрій» (в редакції закону, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення) тобто за відсутності угоди про передачу права власності на земельну ділянку, яка підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Оскаржувані рішення Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року та № 264,5 від 24.07.2009 року підлягають скасуванню, як похідні від зазначеного вище рішення, враховуючи очевидну, на думку позивача, його незаконність та відсутність у органу місцевого самоврядування права розпорядження цією частиною земельної ділянки через не укладення угоди про передачу права власності на земельну ділянку, яка підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Сама по собі із вказаних підстав, на думку позивача, не породжує у органу місцевого самоврядування жодного речового права щодо об'єкту спадщини - частини земельної ділянки, площею 0.0022 га по [ADDRESS]. Посилаючись на ст.ст.1216,1218,1220,1225 ЦК України, позивач зазначив, що до спадкової маси, окрім майна, визначеного у свідоцтві про право на спадщину за законом від 17.01.2017 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має належати спірна частина земельної ділянки, площею 0.0022 га по [ADDRESS], оскільки набута відповідачами на підставі рішення, що ухвалене через порушення публічного порядку, тому таке майно підлягає включенню до спадкової маси, так як вибуло з володіння спадкодавця поза його волею. Вимоги щодо зобов'язання ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] усунути перешкоди у користуванні спірною частиною земельної ділянки, на думку позивача, є адекватними змісту порушеного права з урахуванням характеру порушення та дає можливість захистити порушене право, тобто відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, та запобігти вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Оскільки рішення Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року та № 264.5 від 24.07.2009 року, на думку позивача, передбачають безоплатну передачу у користування відповідачів спірних земельних ділянок, хоча набуті на підставі рішення, що ухвалене через порушення публічного порядку, тому наявні всі підстави для витребування цієї частини земельної ділянки з чужого незаконного володіння ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] 10.05.2017 року представник відповідача Валківської міської ради Харківської області - міський голова Скрипніченко В.В. подав заперечення на позов, в яких просив відмовити в його задоволенні через необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення. Зазначив, що з доданих до позовної заяви документів вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який він успадкував після смерті своєї матері [PERSON], при цьому права приватної власності на земельну ділянку під будинком спадкодавець за життя не набув. На даний час [PERSON], як власник житлового будинку, має право на користування земельною ділянкою під будинком, однак ця земельна ділянка, як об'єкт нерухомості не входить до складу спадкового майна [PERSON] і залишається у власності територіальної громади м. Валки. Право надання дозволів на користування або прийняття рішень про передачу земель у приватну власність є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, що також поширюється і на земельну ділянку в [ADDRESS]. Дійсно, право [PERSON] на постійне користування частиною земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] площею 0,0022 га, припинено Рішенням Валківської міської ради Харківської області від 22.08.2006 року № 58,44 у зв'язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки на підставі поданої нею до Валківської міської ради Харківської області 24.07.2006 року заяви про вилучення з її землекористування. Надання в оренду частини земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0012 та 0,0006 ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] відповідно, на підставі рішень Валківської міської ради Харківської області від 24.07.2009 року № 264,5 та від 14.05.2010 року № 700 не суперечить вимогам чинного законодавства та не виходить за межі повноважень даного органу місцевого самоврядування визначених ЗК України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». 11.05.2017 року відповідач ФОП [PERSON] подала заперечення на позовну заяву, в якому вказала, що з позовними вимогами повністю не згодна, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. В наданому позивачем свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що спадщина, на яку видане свідоцтво складається з житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Таким чином, на думку відповідача, позивач вводить суд в оману своїм ствердженням про те, що він є спадкоємцем земельної ділянки - прибудинкової території. Враховуючи рішення Валківської міської ради Харківської області від 30.01.2001 року №24, попередня власниця будинку №8 [PERSON] користувалася земельною ділянкою на праві користувача, але не була її власницею. На думку відповідача, дані поняття не є тотожними. З урахуванням положень ст.317 ЦК України у [PERSON] та у наступних власників будинку №8 права, що складають право власності по відношенню конкретно до земельної ділянки, були відсутні. Звернула увагу, що позивач наполягає, що йому стало відомо про існування заяви від імені [PERSON] лише у 2016 році, разом з тим, стверджує, що в 2006 році остання заяву не писала та не підписувала, але всупереч ст.60 ЦПК України він не надав жодних доказів даних обставин. Відповідач на протязі 10 років відкрито користувалася земельною ділянкою, а жоден з попередніх власників будинку не заперечував проти цього. Наполягала, що власниця житлового будинку [ADDRESS] та користувач земельної ділянки [PERSON], по відношенню до якої було прийняте рішення №58.44 від 22.08.2006 року, не тільки знала про існування цього рішення, але й була з ним згодна, так само, як і була згодна з рішеннями Валківської міської ради Харківської області за № 264.5 від 24.07.2009 року та № 700 від 24.05.2010 року. Вважає, що [PERSON] скористалася своїм правом, передбаченим ст.12 ЦК України, ч.3 ст.142 ЗК України та відмовилася від частини земельної ділянки, яка знаходилася у неї в користуванні. Тому саме [PERSON], на думку відповідача, мала право звернутися на протязі встановленого строку з заявою до суду про оскарження рішень Валківської міської ради. А [PERSON] у відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України не є належним позивачем і взагалі не має права на звернення з позовом, оскільки його права не були ані порушені, а ні невизнанні. Твердження позивача про те, що він є власником нерухомого майна: будинку та земельної ділянки, як спадкоємець за законом, тому має процесуальну правосуб'єктність, вважає абсурдним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Дійсно, [PERSON] після набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS] у м. Валки звернулася до Валківської міської ради Харківської області з заявою про надання дозволу на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку та рішенням Валківської міської ради від 08.10.2015 року № 1644 їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою. Звернула увагу, що у вказаному рішенні мова йде лише тільки про дозвіл на розробку проектної документації, а не про передачу земельної ділянки у власність, тому посилання позивача на те, що відповідачі користуються частиною його спадщини, вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. На думку відповідача, положення ч.ч.1,2 ст.142 ЗК України, п.«е» ст.56 Закону України «Про землеустрій» регулюють питання припинення та передачі права власності на земельну ділянку, тому вони не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки в існуючих правовідносинах мова йде лише про передачу права користування земельної ділянки. Цей порядок, регулюється ч.4 ст.142 ЗК України та не передбачає, а ні нотаріального посвідчення, а ні державної реєстрації. Посилаючись на ст.12 ЗК України, вважає, що Валківська міська рада мала право розпорядитися землею, яка належить на праві власності територіальній громаді, зокрема, шляхом передачі її у користування, а не у власність, як це вказує позивач, тому Рада діяла в рамках повноважень, оскільки не було переходу права власності. Враховуючи, що вся земельна ділянка, на якій розташований будинок № 8, а не тільки спірні 0,0022 га, не належала на праві власності померлій [PERSON], тому вона не може входити до спадкового майна, як і не має підстав для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом. Вважає, що позивач ототожнює два різні поняття: постійне право користування та право власності, тому не правильно застосовує норми права, які регулюють перехід права власності до існуючих правовідносин, які ґрунтуються на праві користування. 30.05.2017 року позивач подав заяву про поновлення строку на подання позову, в якій, підтримавши викладені в позові обставини, просив визнати поважними причини пропуску позовної давності. Посилаючись на ст.ст.256,267,261 ЦК України, вказав, що є спадкоємцем за законом об'єкта нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, яка є прибудинковою територією, починаючи з 17.01.2017 року, а про порушення його права на вільне користування спадковим майном та про особу, яка його порушила, довідався лише під час процедури оформлення спадщини. В цей же день 30.05.2017 року позивач, не змінюючи позовні вимоги, доповнив цивільний позов обґрунтуваннями, в яких звертає увагу, що надана відповідачем копія акту встановлення та погодження меж земельної ділянки, на думку позивача, містить погодження між землевласниками та землекористувачами розмірів земельної ділянки, що надавалась у користування ФОП [PERSON] При цьому датою, його начебто, складення є 18.03.2007 року. Але Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, який датований вказаною датою, виготовлений на бланку суворої звітності типографського друку 2009 року. Більш того, складення Акту від 18.03.2007 року, з виправленням дати 2009 рік на 2007 рік, свідчить про беззаперечні, на його думку, ознаки підробки документів, які надають право користування ФОП [PERSON] спірною земельною ділянкою. Даний документ серед іншого містить, на думку позивача, начебто, підпис [PERSON], яка можливо підписала за обставин, що унеможливлюють вільне волевиявлення вказаної особи при підписанні заяви від 24.07.2006 року, на підставі якої були ухвалені оскаржувані рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року, № 700 від 14.05.2010 року та № 264.5 від 24.07.2009 року. Вважає, що вказану заяву [PERSON] не писала, а якимось невідомим йому шляхом на цьому документі з'явився її підпис, про що може свідчити відмінність почерків особи, що начебто, писала заяву, та її підписувала. Зазначив, що сумнівним є також факт складання документів про встановлення та погодження меж земельної ділянки для ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] у 2007 році, оскільки самі рішення Валківської міської ради Харківської області датовані відповідно 2009 та 2010 роками (у письмових запереченнях містяться відомості про те, що вказані рішення містять згоду померлої у 2007 році [PERSON], на ухвалення рішень Валківської міської ради Харківської області № 264.5 від 24.07.2009 року та № 700 від 14.05.2010 року). Більш того, заява [PERSON] від 24.07.2006 року про вилучення у неї з наданої у постійне користування земельної ділянки її частини, містить мету - зміну її цільового призначення, а не надання в користування іншій особі. Рішення Валківської міської ради Харківської області від 02.12.2003 року свідчить про те, що процес безоплатної приватизації земельної ділянки, площею 0.15 га був розпочатий [PERSON] ще 02.12.2003 року, але не був закінчений нею, оскільки даній процедурі перешкоджало рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року, яке прийнято всупереч волі померлої особи за раніше викладених обставин. Вважає, що до складу спадщини померлої [PERSON] ввійшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та перейшли в порядку спадкування до нього. Будинок [ADDRESS] з надвірними будівлями, який розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м, в порядку спадкування за законом успадкувала дружина спадкодавця [PERSON] При цьому у вказаної особи виникло право власності на земельну ділянку, яка є об'єктом подальшого спадкування іншими особами, в тому числі і позивачем. Більш того, жодним чином не визначено, до складу якої земельної ділянки розміром 600 кв.м., яка успадкована позивачем як власником, або площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства, що виділена рішенням Валківської міської ради Харківської області від 30.01.2001 року № 24, входить частина спірної земельної ділянки, площею 0.0022 та по [ADDRESS]. Позивач вважає, що частина спірної земельної ділянки, площею 0.0022 га, яка передана у користування ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] в результаті підробки відповідних документів, належала до земельної ділянки розміром 600 кв.м., яка успадкована позивачем, як власником. 12.10.2017 року позивач, не змінюючи позовні вимоги, доповнив цивільний позов обґрунтуванням обставин, які свідчать про відсутність волі [PERSON] під час начебто написання нею заяви від 24.07.2006 року. Звернув увагу, що остання мала похилий вік та деякі вади волі, що пов'язані з хворобою психіки та підтверджуються медичними документами з посиланням на наявність хвороби: церебральний атеросклероз (періоди лікування: 07.05.2005-17.05.2005 року, 26.03.2005-06.04.2005 року, 14.12.2005-24.12.2005 року, 03.02.2006-15.05.2006 року) та показаннями свідків, в зв'язку з чим вважав необхідним призначити у справі посмертну судово-психіатричну експертизу відносно померлої [PERSON] 05.11.2017 року відповідач ФОП [PERSON] подала заперечення на уточнену позовну заяву, в якому не погоджується із заявленими позивачем вимогами. Вважає твердження позивача про те, що Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки виготовлений на бланку суворої звітності, типографського друку не відповідає роз'ясненням, наданих Мінфіном у листі «Щодо віднесення квитків до документів суворої звітності» від 11.11.2013 р. № 31-13020-10-27/32800, оскільки кожен бланк суворої звітності обов'язково містить серію та номер, виготовлений друкарським засобом. Разом з тим, зазначений Акт не є Бланком суворої звітності, оскільки його немає в переліку документів, віднесених до Документів суворої звітності та він не має номеру. Крім того, твердження позивача, що вказаний Акт виготовлений типографським друком, також не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки даний бланк виготовлений засобом набору тексту на комп'ютері та був роздрукований на принтері, не містить відомостей, а ні про топографію, а ні про тираж. Аргумент позивача про нібито підробку Акту погодження меж безпідставний, так як власноруч наданий до суду саме відповідачем, яка впевнена в його законності, а виправлення року вважає помилкою (людським фактором) того, хто набирав текст самого Акту. Звернула увагу, що позивач при зазначенні у [PERSON] наявності вади волі, пов'язаної з хворобою психіки, посилається на медичні документи, в яких вказаний діагноз - церебральний атеросклероз, що є судинним, а не психіатричним захворюванням. Таким чином, [PERSON] не надав жодних документів, які б свідчили про наявність у [PERSON] стійкого або тимчасового психічного розладу здоров'я. [PERSON] не знаходилась ні на диспансерному обліку у психіатра, ні на лікуванні у психіатричних закладах. Крім того, оцінювати загальний стан здоров'я [PERSON] у період 2005-2007 років позивач не може, оскільки у цей період часу за його власними поясненнями, він відбував покарання у місцях позбавлення волі, отже не мав змоги вільно спілкуватися з бабусею. Посилаючись на те, що правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсний, враховуючи ст.225, 216, 236 ЦК України, позивач не ставить питання про визнання правочину недійсним. Тому клопотання про призначення посмертної психіатричної експертизи, на думку відповідача, виходить за рамки заявлених позовних вимог. Крім того, оскільки земельна ділянка не належала на праві власності [PERSON], тому її заява від 24.07.2006 року - не може бути правочином. Наполягала, що рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року стосувалося особисто [PERSON], а саме її права на користування частиною земельною ділянкою. Отже звернутися з даним позовом могла тільки [PERSON], а [PERSON] є неналежним позивачем. 06.11.2017 року позивач подав додаткові пояснення, в яких звернув увагу суду на недопустимість порушень «Державних будівельних норм» з боку відповідачів у даній цивільній справі, а саме: ДБН В.1.1-7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будування», затверджений Наказом Держбуду України від. 03.12.2002р. №88, зі змінами: Протипожежні розриви відповідно до вимог ДБН 360, Снип 2-89, ДБН Б.2.4-3, Снип 02.11.2006р ДБН 360-92, затвердженого Наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992р. №44. На думку позивача, рішення Валківської міської ради Харківської області №58.44 від. 22.08.2006р є незаконним, оскільки якщо навіть бабуся і писала заяву до Валківської міської ради про вилучення у неї земельної ділянки (0,0022га) від 24.07.2006 р., то ця заява нотаріально не засвідчена, як це передбачено ст.50 ЗУ «Про землеустрій» та ст.142 ЗК України. Всупереч ст.50 ЗУ «Про землеустрій» в матеріалах справи не вбачається заява [PERSON] про добровільну відмову від права власності на огорожу та колонку, яке також повинно бути нотаріально засвідчене. На місці вилученої земельної ділянки розміром 0.0022га, було розміщене нерухоме майно (огорожа та колонка) [PERSON], де в наявності розташовані кіоски. Тобто Валківська міська рада вилучила незаконно не тільки земельну ділянку (0.0022га), а ще й нерухоме майно [PERSON], а саме огорожу та колонку. Крім того, Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки ФОП [PERSON], на думку позивача, виготовлений на бланку типографського друку 2009 р. із закресленням 2009 р. на 2007 р. ручкою, тому складений з порушеннями вимог чинного законодавства України, хоча є однією складовою частиною всієї технічної документації на розробку відведення земельної ділянки ФОП [PERSON] в дворі позивача за адресою [ADDRESS], що свідчить про порушення ст.22 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» щодо вимог до документів, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Документи не мають містити підчищення або дописки, закреслені слова чи інші не обумовлені в них виправлення, орфографічні та арифметичні помилки, бути заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. З цих підстав даний Акт та вся технічна документація на розробку відведення земельної ділянки ФОП [PERSON] не може бути не прийнятою до суду. Рішення Валківської міської ради від 24.07.2009 р. №264.5 прийнято некоректно. В рішенні не вказано цільове призначення земельної ділянки, а лише підставу передачі - для ведення підприємницької діяльності із земель комунальної власності терміном на 49 років. З урахуванням положень ч.1 ст.145 ЦПК України та п.5 ч.1 ст.202 ЦПК України ухвалою суду від 06.12.2017 року за клопотанням позивача у цивільній справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено. 15.12.2017 року набрав законної чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року. 20.03.2018 року матеріали цивільної справи повернуто до суду з повідомленням про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи відносно померлої [PERSON], оскільки позивачем не надано відомостей про звернення [PERSON] за життя за амбулаторною медичною допомогою до лікаря-психіатра за місцем проживання, а у разі звернення - відповідної медичної документації. Оскільки обставини, що викликали зупинення провадження у даній цивільній справі відпали, відповідно до положень ст.254 ЦПК України судом поновлено провадження у справі. Враховуючи вимоги п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, на підставі ухвали суду від 08.05.2018 року судовий розгляд цивільної справи продовжено за правилами ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, з урахуванням вимог ст.274 цього Кодексу за правилами загального позовного провадження, про що оголошено сторонам в судовому засіданні та роз'яснено їм про порядок та строки виконання ними вимог ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, для чого відкладено розгляд справи в погоджені між сторонами строки. 02.05.2018 року позивач подав уточнений позов, в якому, крім раніше викладених обставин, посилаючись на п.3 ст.14 ЗУ «Про власність», п.п.1,3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26.12.1992 року, ст.ст.30,81,120 ЗК України вважає, що у [PERSON] виникло право власності на земельну ділянку, яка є об'єктом подальшого спадкування іншими особами, в тому числі і позивачем. Тому оскаржуване рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року ухвалено всупереч вимог ч.2 ст.142 ЗК України (в редакції закону, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення), тобто, за відсутності угоди про передачу права власності на земельну ділянку, яка підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, відсутня заява [PERSON] про відмову права власності на нерухоме майно, а саме: колонку та огорожу в порядку ст.346 ЦК України, тому не вбачає підстав у Валківської міської ради вилучати земельну ділянку у [PERSON], на якій нерозривно зв'язано між собою стояло нерухоме майно: колонка та огорожа, про що зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом 17.01.2017 року. Наполягає, що рукописний текст, складений, начебто, [PERSON] у заяві від 24.07.2006 року, на підставі якої були ухвалені оскаржувані рішення Валківської міської ради Харківської області, повністю ідентичний за фактурою рукописному тексту іншої особи. Таким чином, підстави вважати, що відповідачем дотримана процедура, передбачена ст.142 ЗК України через відсутність заяви землекористувача або землевласника, на думку позивача, відсутні. Процедура надання ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] в оренду земельної ділянки у [ADDRESS] тривала значний час. При тому законодавство, а саме ст.56 ЗУ «Про землеустрій», змінилось суттєвим чином, що свідчить про те, що рішення Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року та № 264.5 від 24.07.2009 року є незаконними та підлягають скасуванню. 22.05.2018 року відповідач ФОП [PERSON] подала відзив на уточнений позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. При цьому зазначила, що рішення Валківської міської ради Харківської області надавало право лише на розробку проектної документації, яку [PERSON] так і не розробила, а рішення про передачу у безкоштовне користування їй земельної ділянки не приймалося. Тому, на думку відповідача, процес безоплатної приватизації земельної ділянки не тільки не був закінчений, але і не був розпочатий. Подаль прийняті Валківською міською радою рішення ніяким чином не могли перешкоджати приватизації земельної ділянки, про що свідчить не тільки відсутність заяв від імені [PERSON], відсутність відмов з боку Валківської міської ради, але навіть той факт, що ні [PERSON], ні її донька так і не скористалися дозволом на розробку проектної документації, та так її і не розробили. Разом з тим, позивач не надав відомостей про те, що він намагався у встановленому порядку приватизувати земельну ділянку, але йому було відмовлено в цьому. Твердження позивача про те, що оскаржуване рішення Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року було ухвалено всупереч вимог ч.2 ст.142 ЗК України, тобто за відсутності угоди про передачу права власності на земельну ділянку, яка підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, на думку відповідача, є безпідставним, оскільки ніякої передачі права власності не відбувалося. У відповідності до ч.3 ст.142 ЗК України [PERSON] скористалася своїм правом та відмовилася від частини земельної ділянки, яка знаходилася у неї в користуванні. Всупереч вимог ст.81,175 ЦПК України [PERSON] не надано жодного доказу порушення відповідачем його права, як землекористувача сусідньої земельної ділянки. Крім того, позивач посилається на ст.152 ЗК України та вимагає відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення його прав, в той час як не надав суду жодного доказу того, як виглядала земельна ділянка до того, як відповідач її почала використовувати та того, як виглядає земельна ділянка зараз. Більш того, всупереч вимог ч.3 ст.175 ЦПК України не вказав спосіб захисту свого нібито порушеного права. 25.05.2018 року позивач подав відповідь на відзив, в якій вважає, що відзив на уточнений цивільний позов подано без додержання вимог ч.ч.1,2 ст.178 ЦПК України, що є підставою для вирішення справи за наявними матеріалами. Крім викладених раніше обставин, звернув увагу, що відповідачем [PERSON] свідомо не вказується у її заявах, клопотаннях, запереченнях жодних персональних даних, що у випадку задоволення позову може перешкодити примусовому виконанню судового рішення в порядку, передбаченому ЗУ «Про виконавче провадження». В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на неможливість оформити право власності на земельну ділянку біля житлового будинку, що належить йому на праві приватної власності, через наявність рішення міської ради про припинення [PERSON] права користування її частиною. Вказав, що проживав за даною адресою з 1995 року разом з бабусею та матір'ю. Кіоски відповідачів були встановлені та функціонують з 2001 року, але тоді не вникав та не цікавився щодо законності їх встановлення. Бабуся нічого не розповідала, не скаржилася, отримувала гроші від підприємців за незручності, пов'язані з користуванням каліткою та частиною двору, щоб зайти до кіосків та занести продукти. Ці ж гроші в подальшому отримувала мати, а зараз отримує позивач в розмірі 1000 грн. щомісяця. З 2002 року по 2009 рік відбував покарання в місцях позбавлення волі, тому не може завірити суд, чи писала бабуся заяву про припинення права користування земельною ділянкою, але така заява повинна бути нотаріально завірена. Наполягав, що 19.01.2001 року бабуся в порядку спадкування за законом після смерті діда отримала у право власності житловий будинок з надвірними будівлями на земельній ділянці розміром 600 кв.м. 24.07.2006 року вона начебто написала заяву до міської ради, де просила взяти до запасу частину земельної ділянки в зв'язку зі зміною цільового призначення, але ні заява, ні рішення не містить для якого призначення та із яких земель. Вважає, що комунальна власність - це земельна ділянка загального користування, вилучення частини земельної ділянки, на якій були розташовані будівлі, не припустима. Документи на землю ні бабуся, ні мати не оформляли. Згідно свідоцтва про спадщину за законом позивач 17.01.2017 року отримав право власності на будівлю з надвірними будівлями, що розташовані на земельній ділянці розміром 600 кв.м земель Валківської міської ради, що на його думку, свідчить лише про ідентифікацію. Зазначив, що дійсно рішенням Валківської міської ради йому надано дозвіл на оформлення технічної документації земельної ділянки розміром 1500 м2, такий же дозвіл на такий же розмір земельної ділянки надавали бабусі та матері, але 0,022 га цієї земельної ділянки вилучено, на його думку, незаконно та передано в користування іншій особі, що позбавляє його можливості оформити право власності на земельну ділянку. Основними причинами для скасування оскаржуваних рішень Валківської міської ради Харківської області вважає недотримання процедури вилучення земельної ділянки, оскільки заява нібито бабусі, та рішення міської ради не відповідають ст.50 ЗУ «Про землеустрій» щодо зазначення призначення земельної ділянки; заява написана не бабусею; неправомірно перенесено колодязь та огорожу. Вважає, що з урахуванням вимог ст.ст.81,84 ЦПК України відповідачі фактично визнали позов, так як відсутня нотаріально завірена заява бабусі, що передбачена ст.50 ЗУ «Про землеустрій»; згоду на погодження меж земельної ділянки бабуся не надавала, оскільки померла; Акт погодження меж земельної ділянки оформлено після виконання технічного завдання, що є порушенням земельного законодавства. На спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, а саме колонка та огорожа, що нерозривно пов'язано з житловим будинком, так як зазначено в техпаспорті та в Свідоцтві про право на спадщину, хоча в наявності такого майна немає. Вважає себе єдиним користувачем зазначеним в Свідоцтві майном. Представник відповідача Валківської міської ради Харківської області Онищенко А.В. позов не визнав, посилаючись на викладені в запереченнях обставини. Звернув увагу суду, що з 2001 року власникам житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані у [ADDRESS], надавався дозвіл на оформлення технічної документації з метою приватизації земельної ділянки, але жоден із власників до цього часу своїм правом не скористався. Позивач звернувся до суду про захист права, якого ще не набув. Оскаржувані рішення прийняті у відповідності до чинного законодавства, зокрема, згідно ч.3 ст.142 ЗК України, яка передбачає добровільність та заяву користувача. Вважає, що доки не буде здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, будь-які особи можуть писати заяву до міської ради та оформляти земельну документацію з метою приватизації земельної ділянки. Відповідач ФОП [PERSON] позов не визнала, заперечувала проти його задоволення в повному обсязі. Пояснила, що [PERSON] раніше жила в м. Полтаві, тому звернулася до матері позивача з проханням надати дозвіл на розміщення кіоску. Бабуся позивача з радістю словесно дозволила розмістити кіоск, після чого всі документи були оформлені комісією міської ради, яка виїжджала на місце. Мати позивача на той час не працювала, жили на пенсію бабусі, тому з радістю прийняли матеріальну допомогу, підприємство зробило огорожу з рекламою. На прохання бабусі відновили та перенесли колодязь в більш зручне місце. В подальшому в зв'язку з перевіркою діяльності МАФів, тобто цільового призначення земельної ділянки, на якій вони були розміщені, виникло питання про перенесення кіосків в інше місце. Але бабуся і мати позивача просили не йти із земельної ділянки та написали заяву про припинення права користування її частиною. Після цього в передбаченому законом порядку написала заяву до міської ради на виготовлення технічної документації, яку в подальшому виготовила фірма Пегас, зареєструвала її в Держкомземі та подала документи до міської ради, де був оформлений договір оренди земельної ділянки. На прохання бабусі була зроблена хвіртка. Звернула увагу, що дозвіл на встановлення кіоску був отриманий за Законом, який діяв на той час, коли ще не було визначено цільового призначення земельних ділянок. Адреса наданої в оренду земельної ділянки зазначена, як у позивача, оскільки МАФи не являються нерухомим майном. Вважає безпідставними позовні вимоги, оскільки позивач не скористався наданим йому правом на розробку технічної документації на земельну ділянку, оскаржує нібито порушене його право щодо земельної ділянки, межі якої на сьогоднішній день навіть не визначені. Звернула увагу, що право власності на житловий будинок ніхто не оскаржує, а земельна ділянка біля нього перебуває у колективній власності. Право на спадкування в даному випадку не може розглядатися, так як оскаржувана земельна ділянка входить до 600 кв.м, відповідно до яких вже винесено рішення суду, яке вступило в законну силу. Заява [PERSON] про припинення користування земельною ділянкою не оскаржується позивачем, не визнавалась недійсною та таких вимог позовна заява не містить. Представник відповідача ФОП [PERSON] - адвокат [PERSON] вказала про безпідставність позовних вимог, які не підлягають задоволенню, посилаючись на викладені відповідачем обставини. Звернула увагу, що позивач просить визнати право власності на майно, яке не є спадковою масою. На її думку, в частині усунення перешкод користування майном неможливе застосування ст.41 Конституції України та інших норм Закону, на які посилається позивач, оскільки в них йде мова щодо власників оформленого в передбаченому законом порядку майна. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність порушення його прав, зокрема, у відповідності до ст.152 ЗК України відсутні відомості, як межують між собою земельні ділянки сторін. Позивач посилається на норми законодавства, які регулюють право власності, хоча такого права ще не набув. В даному випадку акти індивідуальної дії його не стосуються, що свідчить про відсутність прав та обов'язків позивача, не породжують та не порушують його права. Відповідач ФОП [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності в зв'язку з сімейними обставинами, в задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Валківської міської ради Харківської області від 30.01.2001 року № 24 за домоволодінням [PERSON], розташованим у [ADDRESS], на праві користування закріплено земельну ділянку площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства. (т.1 а.с.16) Рішенням Валківської міської ради Харківської області від 02.12.2003 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0,15 га, в порядку безоплатної приватизації. (т.1 а.с.17) [PERSON] померла [INFO], що підтверджується даними Свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 140293, виданого 19.10.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Валківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 138. (т.2 а.с.14) Як вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] від 17.01.2017 року після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані у [ADDRESS], оформила її донька [PERSON] на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області у справі № 615/612/15 та зареєструвала у встановленому законом порядку в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.08.2015 року, номер запису 10813208. (т.1 а.с.33) Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42322066 від 14.08.2015 року, [PERSON] за життя успадкувала житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Валківського районного суду Харківської області від 18.06.2015 року. Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 1644 від 08.10.2015 року [PERSON] надано дозвіл на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку у [ADDRESS], в порядку безоплатної приватизації площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для особистого підсобного господарства. (т.1 а.с.22) [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 17.01.2017 року, спадкоємцем майна [PERSON] є її син [PERSON] Спадщина, на яку видане свідоцтво складається із будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (т.1 а.с.33) На підставі даного свідоцтва позивач оформив спадкові права та зареєстрував на своє ім'я зазначений житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №78228555 від 17.01.2017 року. Зазначені обставини встановлено рішенням Валківського районного суду Харківської області від 01.08.2017 року, яким в задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним в порядку спадкування за законом права приватної власності на земельну ділянку, площею 600 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], відмовлено. (т.1 а.с.168-169) При цьому суд прийшов до висновку, що твердження позивача з посиланням на положення ст.120 Земельного кодексу України, відповідно до яких, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, який розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, є хибним, адже таке право власності переходить виключно в тому разі, якщо спадкодавцю належала така земельна ділянка на праві приватної власності. Будь-яких об'єктивних даних, про те, що спадкодавцю [PERSON] на час відкриття спадщини на праві приватної власності належала земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], позивачем не надано. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.08.2017 року дане рішення суду залишено без змін, оскільки за життя [PERSON] право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не набула, у зв'язку з чим земельна ділянка до складу спадщини не увійшла. Таким чином, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на земельну ділянку. (т.1 а.с.246-247). Постановою Верховного Суду від 06.06.2018 року рішення Валківського районного суду Харківської області від 01.08.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 29.08.2017 року залишено без змін. (а.с.196-199) Ч.4 ст.82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні позивач підтвердив, що спірна земельна ділянка розміром 0,022 га входить в 600 кв.м, відповідно до яких прийнято рішення судів, але він звернувся до суду з інших підстав, а саме, що ця земельна ділянка не ввійшла до складу спадщини, а оформити право власності в передбаченому законом порядку йому не дозволяють оскаржувані рішення Валківської міської ради щодо припинення права користування та передачу земельної ділянки в оренду іншим особам. На підставі наданого позивачем рішення Валківської міської ради Харківської області № 366 від 10.02.2017 року йому надано дозвіл на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку у [ADDRESS], в порядку безоплатної приватизації площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для ведення особистого селянського господарства. (т.1 а.с.127) Разом з тим, як вбачається із Технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 1246), виданого КП «Валківським БТІ» 07.08.2015 року, наданого позивачем, власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], значиться [PERSON]; паспорт виготовлено за станом на 13.01.2001 року. (т.1 а.с.23-25) Допитана в судовому засіданні в якості свідка - начальник КП «Валківське БТІ» [PERSON] повідомила, що даний Технічний паспорт було виготовлено за станом на 13.01.2001 року, в цей же день останній раз виходив технік для обстеження житлового будинку та споруд. В подальшому власник майна при оформленні права власності зобов'язаний був надати технічну документацію щодо зменшення або збільшення земельної ділянки, так як міська рада такі відомості не надає. Житловий будинок, господарські споруди та межі земельної ділянки в технічному паспорті зазначені по факту користування станом на 2001 рік. При виготовленні даного технічного паспорту в 2015 році змінювалося лише прізвище власника майна за рішенням суду. Оскільки новий власник не замовляв вихід техніка для обстеження житлового будинку та споруд, той не виходив, а технічний паспорт перемалювався з попереднього. Звернула увагу, що з 2013 року не проводиться реєстрація права власності в БТІ, технічний паспорт не підтверджує права власності на земельну ділянку, так як не є правовстановлюючим документом. Відповідач ФОП [PERSON] вказала, що на даний час технічний паспорт не відповідає дійсності, оскільки на прохання і за життя [PERSON] колодязь та огорожу перенесено в інше місце. Із наданої позивачем копії заяви [PERSON] від 24.07.2006 року слідує, що вона звертається до Валківської міської ради з проханням прийняти до запасу земель міста та вилучити з її землекористування земельну ділянку, площею 0,0022 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], що надавалася їй в постійне користування, в зв'язку зі зміною цільового призначення. Заява зареєстрована в міській раді в цей же день за вх./02-10/1015. (т.2 а.с.12) Допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача свідки [PERSON], [PERSON] вказали, що не бачили як [PERSON] писала заяву, чи виїжджала комісія міської ради, не знають, але кіоски підприємців стоять давно, ФОП [PERSON] сплачувала гроші [PERSON], а потім і [PERSON] На якій підставі стояли кіоски і чому сплачували гроші, не знають. Вказали, що [PERSON] була грамотною особою, в сторону кіосків ніколи не скаржилася. Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 58.44 від 22.08.2006 року [PERSON] припинено право користування частиною земельної ділянки площею 0,0022 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] Харківської області, що надавалась для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. (т.1 а.с.19) Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 264.5 від 24.07.2009 року надано ФОП [PERSON] в оренду земельну ділянку площею 0,0012 га у [ADDRESS], для ведення підприємницької діяльності із земель комунальної власності. (т.1 а.с.20) Рішенням Валківської міської ради Харківської області № 700 від 14.05.2010 року надано ФОП [PERSON] в оренду земельну ділянку площею 0,0006 га у [ADDRESS], для обслуговування торгівельного павільйону та ведення комерційної діяльності із земель комунальної власності. (т.1 а.с.21) Ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Стаття 4 ЦПК України встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Ч.1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин справи, зокрема, ст.12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 цієї статті суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. "На підставі" - означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" - означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" - означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.» Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Ст.158 Земельного кодексу України встановлює, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно до ст. 4 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності. Ст.26 Закону визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватись виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Ч.10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до п.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України Конституції України від 16.04.2009, № 7-рп/2009 у справі за конституційним по-данням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.44 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46, ч.ч.1-10 ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Відповідно до п.п. "а", "б", "в", "г" ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. Системний аналіз положень ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" (ч.1 ст.10, ст.ст.16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить про те, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Підставами для визнання рішення недійсним (нечинним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. При цьому обов'язковою умовою визнання рішення недійсним (нечинним) є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів громадян, зокрема, позивача у справі. За змістом ст.ст. 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Ч.2 ст.116 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно положень ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Ч.5 ст.115 ЗК України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу Особи, зацікавлені у вилученні (викупі), виборі земельних ділянок, зобов'язані погодити з власниками землі і землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для вилучення (викупу), умови їх вилучення (викупу), а також розміри земельної ділянки, передбачені для її передачі (надання), умови її передачі (надання) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів та умови проживання населення і охорону довкілля. (ст. 151 ЗК України) Таким чином, право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що під час прийняття оскаржуваних рішень Валківською міською радою Харківської області не було порушено вимог чинного законодавства, оскільки вона діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, з дотриманням норм ст.ст. 116, 118 ЗК України та ст.ст. 4, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Враховуючи, що рішеннмя Валківської міської ради Харківської області № 366 від 10.02.2017 року позивачу надано дозвіл на розробку документації з землеустрою щодо забезпечення набуття права на земельну ділянку у [ADDRESS], в порядку безоплатної приватизації площею 1500 м2, з яких: 1000 м2 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, 500 м2 - для ведення особистого селянського господарства, саме в тих розмірах земельної ділянки, яка закріплена за домоволодінням, суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі, оскільки порушення будь-яких прав позивача щодо приватизації земельної ділянки не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed