Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

27 лютого 2017 року [PERSON] звернулася до Михайлівького районного суду Запорізької області із позовною заявою до Михайлівської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, згідно якої просила встановити факт виключення [PERSON] із списку колгоспників КСП «Червоний партизан» Михайлівського району Запорізької області, що мають право на земельну частку (пай) - протизаконним, та визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 7,26 умовних кадастрових гектарів, в порядку спадкування за законом.Свій позов [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої позивач як єдиний спадкоємець першої черги звернулась до нотаріуса з заявою щодо прийняття спадщини. Позивач зазначає, що її матір працюючи у колишньому КСП «Червоний партизан» Михайлівського району Запорізької області, отримала право на отримання земельного паю. Так, 14 листопада 1994 року КСП «Червоний Партизан » отримав Державний акт на землю, розмір земельної частки (паю) становить 7,26 умовних кадастрових гектарів, вартість частки (паю) - 72 730, 54 грн. На час отримання КСП «Червоний партизан» Державного акту на землю [PERSON] була членом КСП та була внесена до списку колгоспників, членів колишнього КСП «Червоний партизан» Михайлівського району Запорізької області, що додається до державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] і значиться під номером № 289. Вказаний Державний акт на право колективної власності на землю зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 4 від 14 листопада 1994 року. Однак, згідно Протоколу №2 уповноважених колгоспників КСП «Червоний Партизан» від 13 грудня 1996 року, було прийнято рішення всім померлим на період паювання пай не виділяти, в зв'язку з чим під час уточнення списку громадян - членів КСП «Червоний Партизан», що додається до Державного акту на право колективної власності на землю, [PERSON] було виключено з цих списків у зв'язку зі її смертю. Позивач вважає незаконним виключення її матері [PERSON] зі списків колгоспників, тому поросить суд визнати вказану обставину, а також визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] В судовому засіданні представники позивача [PERSON] і [PERSON] підтримали позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача Новікова М.В. в судовому засіданні позов не визнала, надавши суду письмові заперечення (а.с. 42). Додатково зазначила, що позивач була обізнана про порушення права померлої на земельну частку (пай), тому при прийнятті рішення просила врахувати сплив строків позовної давності і відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER], виданого [INFO] відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського району Запорізької області (а.с.17). Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON], [INFO], її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності з п.2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно Указу Президента України від 10 листопада 1994 року N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката. За змістом ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю: одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 14 листопада 1994 року КСП «Червоний партизан» отримав Державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER], що зареєстрований у книзі записів Державних актів на право колективної власності на землю за № 4 від 14 листопада 1994 року, згідно якого відповідно до рішення Михайлівської районної Ради народних депутатів від 26 жовтня 1994 року за № 15 колективному сільськогосподарському підприємству «Червоний партизан» смт. Михайлівка передано у колективну власність 3481,7 гектара землі для сільськогосподарського використання (а.с.44). Мати позивача [PERSON] як член КСП «Червоний партизан» була включена до Додатку № 1 державного акта на право колективної власності на землю,а саме до списку осіб, які мали право на отримання своєї частки землі під № 289, що підтверджується копією списків громадян - членів колишнього КСП «Червоний партизан», доданого до державного акту [NUMBER] (а.с.48). Крім того, згідно наданих позивачем копій довідок відділу Держкомзему у Михайлівському районі Запорізької області від 18 червня 2009 року №132, 1321, 1322 у списку громадян, членів колишнього КСП «Червоний партизан», що додається до державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] [PERSON] значиться за № 289. Державний акт на право колективної власності колишнього КСП «Червоний партизан» серії [NUMBER] зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4 від 14 листопада 1994 року. Вартість земельної частки (паю), розміром 7,26 в умовних кадастрових гектарах по колишньому КСП «Червоний партизан», станом на 18 червня 2009 року становить 72 730, 54 гривень (а.с. 20-21). Отже право на одержання земельної частки (паю) у [PERSON] виникло з 14 листопада 1994 року - з моменту передачі КСП "Червоний партизан" державного акта про право колективної власності на землю, членом якого вона була, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі, а її члени почали спільно володіти нею після одержання державного акта про право колективної власності. Згідно витягу з протоколу № 2 уповноважених колгоспників колгоспу «Червоний партизан» від 13 грудня 1996 року, вирішено, усім померлим на період паювання пай не виділяти (а.с.26), тобто [PERSON], яка померла [INFO], було виключено із списку громадян, членів колишнього КСП «Червоний партизан». Зазначеним рішенням фактично змінений склад осіб, які мають право на земельну частку (пай), однак список членів КСП, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, залишився незмінним, тому рішення уповноважених колгоспників колгоспу «Червоний партизан» від 13 грудня 1996 року не може визнаватись як доказ, що позбавляє [PERSON] права на земельну частку (пай), оскільки це рішення прийнято після смерті [PERSON], без належного обґрунтування, а також воно прийнято органом, який не уповноважений вносити зміни до Додатку 1 державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Таким чином, судом було встановлено, що [PERSON] дійсно мала право на отримання сертифікату на земельну частку (пай) в землях колективного сільськогосподарського підприємства «Червоний партизан» смт. Михайлівка як член колективного сільськогосподарського підприємства, була включена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Позивач [PERSON] вже зверталася до суду із позовом до Михайлівської РДА, в якому просила визнати за [PERSON] права на отримання земельної частки (паю), зобов'язати видати відповідний сертифікат і визнання права на спадкування. Але рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2009 року в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 12 листопада 2009 року (а.с. 63-67). Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що позивач [PERSON] знала про право її матері [PERSON] на земельну частку пай і про факт виключення її зі списку, ще у 2009 року, на момент пред'явлення відповідного позову і розгляду справи у суді. Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. З пояснень представників позивача та наданих в матеріалах доказів, вбачається, що про порушення права спадкодавця [PERSON] на отримання земельної частки (паю), а саме про протокол № 2 уповноважених колгоспників колгоспу «Червоний партизан» від 13 грудня 1996 року, яким вирішено, усім померлим на період паювання пай не виділяти позивачу стало відомо в 2009 році. Про наявність у [PERSON] права на отримання земельної частки (паю), позивачу стало відомо ще 18 червня 2009 року з отриманих особисто нею у відділі Держкомзему у Михайлівському районі Запорізької області довідок №1320, 1321, 1322. В свою чергу, з даним позовом [PERSON] звернулася до суду лише 27 лютого 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права. Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено. До посилань позивача про неможливість своєчасного звернення до суду через незадовільний стан здоров'я та відсутність коштів, суд ставиться критично, так як [PERSON] мала можливість реалізувати своє право на звернення до суду через представника. При розгляді справи представником відповідача Михайлівської РДА, надано суду заперечення, які містять клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки суду не надано документів на підтвердження поважності його пропуску (а.с. 42). Відповідно до абз. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed