Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що з 18.08.1980р. по 15.07.1991р. та з 05.02.2006р. по 23.03.2012р. працював на підземних роботах в шкідливих умовах на ДП «Львіввугілля», зокрема на ВП «Шахта «Степова». 23.03.2012р. позивач звільнений у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я. 09.04.2012 року складено акт розслідування хронічного професійного захворювання. В травні 2012р. висновком МСЕК позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності та стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50%. Висновком МСЕК від 03.06.2013р. №72 стійка втрата працездатності та група інвалідності були встановлені безтерміново. Вказує на те, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди, яка полягала у значному фізичному болю та стражданнях. При визначенні розміру моральної шкоди вважає, що необхідно врахувати, характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань від професійного захворювання та тривалість лікування. Просить стягнути з відповідача ДП «Львіввугілля» на його користь 50000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. В запереченні на позовну заяву представник відповідача вказав, що відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, затверджених наказом МОЗ від 22.11.1995р. №212 (зі змінами, внесеними наказом цього міністерства від 05.08.1998р. №238) на МСЕК покладено, серед іншого, обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. В даному випадку позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди, а документи на які посилається позивач - підтверджують факт настання професійного захворювання і встановлення в зв'язку з цим стійкої втрати працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди так і її розмір має доводитись. Крім цього, позивачем порушено строки позовної давності при зверненні до суду про стягнення моральної шкоди і він не просить їх поновити. Просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити повністю та застосувати позовну давність до даних правовідносин. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, вважають, що спричинення позивачу значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Кіямов П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.03.2007 року виключено частину 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України. Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнано конституційними, при цьому, в рішенні зазначено, що право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, у роз»ясненнях, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім цього, у роз»ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], що з 18.08.1980р. по 15.07.1991р. та з 05.02.2006р. по 23.03.2012р. працював на підземних роботах на ДП «Львіввугілля», зокрема на ВП «Шахта «Степова» з та виконував роботу: підземного прохідника. Згідно із відомостей, відображених у довідці МСЕК серії 10 ААА №014239 від 05.06.2013р. [PERSON] повторно призначено ІІІ групу інвалідності та ступінь втрати працездатності у відсотках складає 50% у зв»язку з професійним захворюванням пожиттєво. Крім цього, згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ №151453 [PERSON] пожиттєво призначено групу інвалідності у зв»язку з професійним захворюванням. У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби. Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності, відповідно до ст. 233 КЗпП України, оскільки згідно із ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Також, суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що позивач при укладанні трудового договору був ознайомлений з наявними на робочому місці небезпечними та шкідливими умовами, а також те, що роботодавцем вживались всі заходи для збереження здоров'я і працездатності працівника, оскільки такі факти спростовуються дослідженими в судовому засіданні документами, зокрема актом розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] від 11.04.2012р. встановлено, що з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням директору шахти «Степова» Шаварському Я.Т. пропонується забезпечити виконання комплексних заходів по заниженню випадків професійного захворювання. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача державне підприємство «Львівугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн., суд задовольняє частково в сумі 10 000 грн. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача державне підприємство «Львівугілля».

Outcome: partial