Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський», третя особа: комунальне підприємство Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» державний реєстратор Войтенко Леся Валентинівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 789625 від 07.06.2006 року, є власником земельної ділянки площею 3,400 га, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220485800:01:005:0004, яка розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. В січні 2021 року позивач дізналася, що 22.05.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) номер запису 20607703 за СВК «Розаліївський». В лютому 2021 року вона в усній формі звернулася до адміністрації СВК «Розаліївський» щодо пояснень реєстрації права оренди за останнім на належну їй земельну ділянку. В адміністрації СВК «Розаліївський» їй пояснили, що 01.02.2017 року між нею та СВК «Розаліївський» було укладено договір оренди землі на земельну ділянку площею 3.400 га з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004 строком на 7 років та віддали позивачу її примірник цього договору. Однак, [PERSON] договору оренди землі 01.02.2017 року з СВК «Розаліївський» не укладала та нікого на це не уповноважувала. 22.05.2017 року до Державного реєстру прав державним реєстратором Войтенко Л.В. внесено запис про інше речове право (право оренди) № 20607703 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004, на підставі договору оренди землі № б/н від 01.02.2017 року за СВК «Розаліївський». Отже, належна позивачу земельна ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав (без укладеного договору). Просила суд скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права від 22.05.2017 року № 20607703 та припинити право оренди сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський» (ЄДРПОУ 03755383) на земельну ділянку з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004 та зобов`язати сільськогосподарський виробничий кооператив «Розаліївський» (ЄДРПОУ 03755383) повернути [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004 ( а. с. 1-2 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2021 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 16 ) та матеріали передані для розгляду, які були отримані 24.03.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 29 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський», третя особа: комунальне підприємство Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» державний реєстратор Войтенко Леся Валентинівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 15 квітня 2021 року ( а. с. 20-21 ). 05 травня 2021 року за вх. № 20745 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому відмовити у задоволенні позову [PERSON] , обґрунтовуючи наступним. Так, [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 789625 від 07.06.2006, є власником земельної ділянки площею 3,400 га за кадастровим номером 3220485800:01:005:004 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. 01 лютого 2017 року між СВК «Розаліївський» та [PERSON] був укладений Договір оренди земельної ділянки № б/н від 01.02.2017 площею 3,400 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області, кадастровий номер 3220485800:01:005:004. Відповідно до умов ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з чим, право оренди згідно Договору оренди земельної ділянки № б/н від 01.02.2017 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №20607703 від 22.05.2017 р. державним реєстратором Комунального підприємства Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» Войтенко Лесею Валентинівною. З вказаним договором позивачка особисто ознайомилась та добровільно підписала, ніякого тиску на неї ніхто не чинив. СВК «Розаліївський» належним чином виконує свої договірні зобов`язання, зокрема вчасно виплачує орендну плату позивачу за користування земельною ділянкою. Таким чином, позивач погодилася з умовами Договору оренди земельної ділянки № б/н від 01.02.2017 р., про що свідчить її особистий підпис на вказаному договорі, та ураховуючи те, що СВК «Розаліївський» виконує всі умови договору та вчасно сплачує орендну плату, відтак відсутні підстави для задоволення вимог позовної заяви ( а. с. 31-35 ). Ухвалою суду від 19 травня 2021 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу за клопотанням представника позивача. На вирішення експерта було поставлено наступне питання: «Чи виконаний підпис в графі «Громадянка [PERSON] » колонки «Орендодавець» пункту 15-го договору оренди землі від 01.02.2017 року, укладеного між [PERSON] та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Розаліївський» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004, [PERSON] ?» ( а. с. 54-57 ). 16 серпня 2021 року за вх. № 38661 судом отримано Висновок експерта від 09.08.2021 року № СЕ-19/111-21/29529-ПЧ ( а. с. 63, 64-67 ). Ухвалою суду від 13.09.2021 року провадження у справі за позовом [PERSON] до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський», третя особа: комунальне підприємство Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» державний реєстратор Войтенко Леся Валентинівна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права оренди, поновлено та призначено підготовче засідання у справі на 06.10.2021 року ( а. с. 69-70 ). 06 жовтня 2021 року за вх. № 46894 судом отримано від відповідача додаткові пояснення ( а. с. 77, 78-80 ) з додатками ( а. с. 81-88 ). 06 жовтня 2021 року суд протокольною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду на 11.11.2021 року ( а. с. 101-103 ). 11 листопада 2021 року по справі було оголошено перерву до 21.12.2021 року для обов`язкової явки позивача в судове засідання ( а. с. 111-114 ). В судовому засіданні позивач та представник позивача, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити повністю. Наголошували на тому, що спірний договір позивач з відповідачем не укладала, що підтверджено і висновком експерта. Дійсно отримувала орендну плату від відповідача, але за інші земельні ділянки, які перебувають у користуванні відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, просила відмовити в позові в повному обсязі. Наголошувала, що інших земельних ділянок у користуванні відповідача, які б належали позивачу не має. Позивач отримувала орендну плату саме за спірним договором оренди. Третя особа комунальне підприємство Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» державний реєстратор Войтенко Леся Валентинівна в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином в законному порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 789625 від 07.06.2006 року, належить земельна ділянка площею 3,400 га, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220485800:01:005:0004, яка розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( а. с. 5 ). З Інформації з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що проведено державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) номер запису 20607703 за СВК «Розаліївський» на земельну ділянка площею 3,400 га, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220485800:01:005:0004, яка розташована на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Строк дії 7 років ( а. с. 9-10 ). Вказана державна реєстрація була проведена державним реєстратором Войтенко Л.В. 22.05.2017 року, внесено запис про інше речове право (право оренди) № 20607703 на земельну ділянку з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004, на підставі договору оренди землі № б/н від 01.02.2017 року, укладеного між [PERSON] та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Розаліївський» за СВК «Розаліївський». Дійсно, в матеріалах справи наявний договір оренди землі від 01.02.2017 року, укладений між [PERSON] , як Орендодавець та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Розаліївський», як Орендар ( а. с. 6-8 ). Пунктом 1.1. Договору, Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення Орендарем сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка знаходиться на території Розаліївської сільської ради Білоцерківського району Київської області ( п. 1.2 цього Договору ). Згідно п. 1.3 Договору, земельна ділянка належить Орендодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту серії ЯБ № 789625 від № 427. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер № 32204485800:01:005:0004 ( п. 1.4 Договору ). Відповідно до п. 2.1 вказаного Договору, в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 3,400 га. Пунктом 3.1. передбачено, що Договір укладено строком на 7 років. Розмір орендної плати становить 10 693,60 грн. ( п. 4.1 Договору ). Відповідно до п. 4.4. цього Договору, Орендна плата виплачується Орендарем до 31 грудня поточного року. Після припинення дії Договору, Орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду ( п. 7.1. Договору ). Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач наголошувала на тому, що договір оренди землі від 01.02.2017 року з СВК «Розаліївський» вона не укладала та нікого на це не уповноважувала, належна позивачу земельна ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав (без укладеного договору). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: "такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. В даному позові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід відмовити не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, а з підстав неналежно обраного способу захисту, яким, на думку суддів є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном. Оскільки така вимога останнім не пред`являлася у позові належить відмовити. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено". Отже, як заначено вище, позивач наголошувала на тому, що вона не укладала спірний договір оренди від 01.02.2017 року між нею та відповідачам СВК «Розаліївський». У зв`язку з чим, представник останньої в її інтересах звертався до суду з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Згідно з п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 N53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 N 144/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Таким чином, для правильного розгляду справи та з`ясування питань, що потребують спеціальних знань, без яких встановити обставини справи неможливо, а саме: без встановлення того, чи підписувала позивач [PERSON] спірний договір оренди, суд ухвалою призначав по справі судову почеркознавчу експертизу. Висновком експерта від 09.08.2021 року № СЕ-19/111-21/29529-ПЧ встановлено, що підпис у графі «громадянка [PERSON]» колонки «Орендодавець» пункту 15-го договору оренди землі від 01.02.2017 року, укладеного між [PERSON] та сільськогосподарським виробничим кооперативом «Розаліївський» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3220485800:01:005:0004, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням ( а. с. 64-67 ). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України ). Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи підстави позову, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спірний договір позивачка не підписувала та, відповідно, з істотними умовами цього договору не погоджувалась, тому спірний договір не є укладеним. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97). Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Даної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 358/815/17, провадження № 61-40620св18. В зазначеній постанові, Верховний Суд вказав, що оскільки встановлені судами обставини справи підтверджують, що спірний договір мати позивача не підписувала та, відповідно, з істотними умовами цього договору не погоджувалась, спірний договір не є укладеним. ВС роз`яснив, що зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Суд зауважив, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. А негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Оскільки позивач просила усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки шляхом зобов`язання відповідача повернути їй земельну ділянку, суд приходить до висновку, що такі вимоги позивача в цій частині є цілком обґрунтованими та ефективним способом захисту права. Судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин було враховано і висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно позовних вимог позивача в частині скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права від 22.05.2017 року № 20607703 та припинити право оренди сільськогосподарського виробничого кооперативу «Розаліївський», то такі вимоги позивача також підлягають задоволенню, оскільки як встановлено вище, договір оренди землі від 01.02.2021 року є неукладеним, тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація договору оренди землі, проведена державним реєстратором Войтенко Л.В. 22.05.2017 року, так як обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) зазначено, що: "реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою площею 1,2056 га, яка розташована на території Войнашівської сільської ради Барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже, реєстрація права оренди ТОВ "Міжлісся" на вищевказану земельну ділянку, коли договір оренди [PERSON] фактично не підписувала, тобто цей правочин є неукладеним, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обґрунтованими є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації договору оренди (запису про проведену державну реєстрацію), проведеної ДП "Центр державного земельного кадастру" щодо земельної ділянки площею 1,2056 га, яка належить [PERSON] та розташована на території Войнашівської сільської ради барського району Вінницької області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва". Оскільки договір оренди землі від 29 грудня 2012 року є неукладеним, тому саме з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація (записів) договорів оренди землі, проведена 23 червня 2014 року. Тому в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації суд апеляційної інстанції обґрунтовано зробив висновок про їх задоволення, проте помилився з мотивами, а тому мотивувальну частину рішення суду апеляційної інстанції слід змінити, виклавши в редакції цієї постанови. Також, КЦС в постанові від 19.08.2020 № 358/815/17 дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позивачем було понесено витрати за проведення експертизи в розмірі 2 250,24 гривень, то остання просила стягнути такі витрати з відповідача. Так, дійсно ухвалою суду від 19.05.2021 року за клопотання представника позивача була призначена судова почеркознавча експертиза та за її проведення позивачем було сплачено 2 250,24 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією, дата проведення операції зі сплати 27.07.2021 року Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, підлягають стягненню на користь позивача і витрати понесенні останньою за проведення експертизи в розмірі 2 250,24 гривень. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача і витрати понесені останньою на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, було надано до суду: Договір 45/Ц про надання правничої ( правової ) допомоги від 26.01.2021 року; Додаток № 1 до договору про надання правничої ( правової ) допомоги 45/Ц від 26.01.2021 року; Рахунок-фактура № 45/Ц від 26.01.2021 року; Розрахунок витрат на правничу ( правову ) допомогу на підставі договору № 45/Ц від 26.01.2021 року, укладеного 12.11.2021 року; Акт про надання правничої ( правової ) допомоги від 12.11.2021 року; квитанція про сплату за надання правової допомоги згідно договору № 45/Ц від 26.01.2021 року у розмірі 20 000 грн. Отже, судом встановлено, що з боку позивача дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу, розмір яких склав 20 000 гривень. В цьому контексті Верховний Суд правильно зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 826/2689/15 від 09 квітня 2019 року). Під-час розгляду справи стороною відповідача ( його представника ) не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу, враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, понесення яких документально підтверджено. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з вищевказаними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 504,06 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 09.03.2021 року ( а. с. 3 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved