Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

08 червня 2017 року Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 09.01.2014 року, близько 23 години у м. Шаргород Вінницької області на вул. Леніна з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем "Опель", державний номерний знак [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобілів: "Опель", державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] та "Нива Шевроле", державний номерний знак СР 9108, що належить [PERSON] У результаті ДТП автомобілі [PERSON] та [PERSON] отримали механічні пошкодження. Шаргородським районним судом Вінницької області було розглянуто матеріали про адміністративні правопорушення відносно відповідача, в результаті розгляду яких [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди внаслідок порушення Правил дорожнього руху та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами була застрахована позивачем. [PERSON] та [PERSON] своєчасно звернулися до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування. На підставі заяв про настання страхового випадку, відповідно до норм ЗУ "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивачем було виплачено потерпілим страхове відшкодування в розмірі 34258,43 грн. 19 червня 2015 року та 10 травня 2016 року позивач направив відповідачу листи-претензії з вимогою сплатити борг, проте відповідач на вимогу не відреагував та заборгованість не сплатив. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 34258,43 грн. виплаченого страхового відшкодування та 1600 грн. судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, однак від представника ПАТ "Страхова група "ТАС" за довіреністю від №ГО-16/174 від 14 грудня 2016 року [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляду справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Зареєстроване місце проживання відповідача, згідно довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області №449 від 03.07.2017 року: м.Шаргород Вінницької області, вул. Маліванчука (колишня Свердлова), буд.17 (а.с.59). Судом двічі направлялися виклики до суду за вказаною адресою, проте судові повістки повернулися до суду з відміткою про те, що відповідач за зазначеною адресою не проживає (а.с.66-67, 109-110). За правилами ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив, що згідно постанов Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2014 року, які набрали законної сили, 09.01.2014 року о 23 годині [PERSON], керуючи автомобілем "Опель", державний номерний знак [NUMBER] по вулиці Леніна в м. Шаргород Вінницької області в стані алкогольного спяніння, не впорався з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем "Опель" з державним номерним знаком АВ 6809 АТ під керуванням [PERSON] та автомобілем "Нива Шевроле", з транзитним номером СР 9108 під керуванням [PERSON], які знаходилися на правовому узбіччі дороги, внаслідок чого транспортні засоби було механічно пошкоджено. Зазначеними постановами [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу (а.с.5,6). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП доведена належним чином. На момент настання страхового випадку цивільно правова відповідальність власників наземних транспортних засобів була застрахована Полісом АС № 3281737 від 13.08.2013 року, за яким ПАТ "Страхова група "ТАС" застрахувало цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу "Опель" державний номерний знак [NUMBER] (а.с.4). Власники пошкоджених у ДТП автомобілів, у визначені законом терміни звернулися до позивача із заявами про виплату страхового відшкодування (а.с.9,10). На підставі заяв про настання страхового випадку, відповідно до вимог ст. 22 ЗУ "Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ПАТ "Страхова група "ТАС" було виплачено потерпілим страхове відшкодування в розмірі 34258,43 грн. 19 червня 2015 року та 10 травня 2016 року позивач направив відповідачу листи-претензії з вимогою сплатити борг, проте відповідач на вимогу не відреагував та заборгованість не сплатив (а.с.29, 30). У звязку з невідшкодуванням відповідачем у добровільному порядку завданої шкоди, згідно з положеннями ст. 993 ЦК України, ст.27 ЗУ "Про страхування" позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди у примусовому порядку Установленим судом фактам відповідають договірні цивільні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Законом України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1.07.2004 року № 1961-ІV в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, ЗУ "Про страхування". Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. У даному випадку таким актом є Закон України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно\~ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За приписами \~ст. 993 ЦК України\~до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно з положеннями ст. 1166 ЦК України\~шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно п.22.1\~ст.22 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"\~у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За правилами\~ст. 29 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"\~у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п.38.1.1(а) ст.38 ЗУ "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Стаття 27 ЗУ "Про страхування"\~передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідач у даному цивільно правовому спорі не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, як при попередньому судовому засіданні, так і в стадії судового розгляду справи, на виклик суду не з'явився. Небажання [PERSON] надати заперечення та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зявлятися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконують суд, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав, оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON], який керував забезпеченим транспортним засобом, будучи в стані алкогольного спяніння, винен у ДТП, під час якої були пошкоджені автомобілі "Опель", державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] та "Нива Шевроле", державний номерний знак СР 9108, що належить [PERSON], внаслідок чого власникам пошкоджених автомобілів було заподіяно матеріальну шкоду. При цьому, відповідач добровільно завдану шкоду не відшкодував, страхове відшкодування в розмірі 34258,43 грн провів позивач, у якого виникло право зворотної вимоги до відповідача, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом повного задоволення позовних вимог. Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів За приписами ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого та документально підтвердженого судового збору. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1600 грн, який підлягає стягненню з [PERSON] на корить позивача ПАТ "СГ "ТАС" (а.с.54). На підставі викладеного та

Outcome: approved