Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, третя особа служба у справах дітей Торецької міської ради. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона до липня 2014 року спільно мешкала та вела спільне господарство з відповідачем [PERSON]. В період спільного життя у них народилась донька [PERSON], [INFO]. В теперішній час дитина мешкає з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Відповідач продовжує мешкати на території м. Донецька. Позивака матеріально утримує та правильно піклується про стан здоров'я дитини, її фізичному, духовному та моральному розвиток. В літку 2016 року в плани позивачки входить відвідати родичів, які мешкають в м. Сочі Російської Федерації, з метою поліпшення стану здоров'я своєї дитини. За глибоким переконанням позивачки така мандрівка буде мати велике значення для духовного та фізичного розвитку її дитини. Вона буде мати можливість поліпшити стан здоров'я доньки в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятлива для дітей такого віку. Але, не дивлячись на це, батько дитини, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних аргументів для своєї відмови не наводить. Позивачка вважає, що така позиція батька малолітньої дитини шкодить її інтересам. У зв'язку з тим, що у позивачки виникли труднощі в отриманні згоди від відповідача на виїзд дитини за кордон, а також приймаючи до уваги той факт, що законодавчих обмежень або заборон, які роблять неможливим виїзд дитини за межі України не існує, вважає свої позовні вимоги обґрунтованими. Враховуючи викладене, діючим законодавством не встановлені обмеження по виїзду дитини за кордон, а тільки встановлений певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або рішення суду, при відсутності згоди одного із батьків. Позивачка просить суд дозволити тимчасовий виїзд за межі території України малолітньої [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], [INFO], або інших осіб, уповноважених по нотаріально посвідченій згоді, без нотаріально завіреної згоди батька [PERSON]. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Торецької (Дзержинської) міської ради в судове засідання не з'явився, суду листом від 28.04.2016 року повідомили, що сім'я [PERSON], яка має малолітню дитину, [PERSON], [INFO], на профілактичному обліку сімей, які опинились в тяжких життєвих обставинах не перебувала, жодних заяв від громадян, громадськості на дану сім'ю не надходило. Служба у справах дітей не заперечує проти дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Відповідач до судового засідання не з'явився. Через неможливість повідомити відповідача про день та час слухання справи за допомогою поштового зв'язку, оскільки він перебуває у м. Донецьк, [PERSON] повідомлявся шляхом розміщення на офіційному веб-порталі Красноармійського міськрайонного суду оголошення про виклик до суду. Однак, відповідач не з'явився, заперечень проти позовних вимог не надав, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народилась [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки ОСН «Доброта» від 14.03.2016 року, [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], та має склад сім'ї: [PERSON] - мати, [PERSON] - батько, [PERSON] - сестра, [PERSON] - донька (а.с.8). Відповідно до змісту ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон України та до Російської Федерації, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньоїї дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер в одну державу, а саме до Російської Федерації, як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] строком на два роки з дня набрання рішенням суду законної сили. Надання дозволу на більш тривалий період та без визначення країни на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Суд приймає до уваги, що виїзд позивачки з дитиною за кордон пов'язаний насамперед з інтересами дитини, з бажанням забезпечити доньці належний рівень утримання, але позивачка позбавлена можливості отримати таку згоду від відповідача, та вважає, що такий тимчасовий виїзд дитини на відпочинок не порушить прав відповідача на спілкування з дитиною та на участь його у вихованні дитини, та приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial