Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність. В обґрунтування позову зазначало, що 24 березня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11319732000. Відповідно до умов зазначеного договору відповідач отримала кредит в сумі 155 000,00 доларів США, який зобов'язалася повернути у строк до 23 березня 2038 року або достроково зі сплатою 12,40 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 52,42 кв. м., житловою площею 34,55 кв. м. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк». 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 241 233,72 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 2\~132\~023 грн. 61 коп., яка складається із 153 606,66 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1357575,66 грн. заборгованості за кредитом; 87627,06 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 774447,95 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. Посилаючись на зазначені обставини ПАТ «Дельта Банк» просило суд в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 241233,72 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 2132023,61 грн. за договором про надання споживчого кредиту від 24 березня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 52,42 кв. м., житловою площею 34,55 кв. м. шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно; визнати за ПАТ «Дельта банк» право власності на предмет іпотеки; припинити право власності відповідача на квартиру, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою; виселити з квартири відповідача та всіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; витребувати від відповідача та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру; та стягнути судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки у суді. В позовній заяві просив справу розглядати у його відсутність. Ухвалою суду від 24.03.2015 року судом було визнано обовязковою явку представника ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання, призначене на 30.04.2015 року, в якому, з у урахуванням заперечень представника позивача проти позову, представнику позивача судом, на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, було розяснено право на подання доказів на підтвердження позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на подання виписки по особовому рахунку [PERSON], повного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, документів, які підтверджують перехід права вимоги за іпотечним договором від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» та реєстрацію права нового іпотекодержателя у встановленому законом порядку, а також розяснено, що в разі ненадання цих доказів справу буде розглянуто на підставі письмових доказів, які містяться в матеріалах справи. Проте, у наступне судове засідання представник ПАТ «Дельта Банк» не зявився, причини неявки до суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не подавав, як і не подав докази на підтвердження позовних вимог. З урахуванням положень ст. 11 ЦПК України, яка передбачає, що кожна особа користується своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, враховуючи, що ПАТ «Дельта Банк» у позовній заяві просив розглядати справу у відсутність представника позивача, суд, з метою недопущення порушення розумних строків розгляду цивільної справи, дійшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника позивача, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, з підстав, викладених у запереченнях проти позовної заяви. Третя особа Державна реєстраційна служба України в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки до суду не повідомила. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно ст. 10, ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 57 ЦПК України передбачено що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За приписами ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Письмовими доказами відповідно до вимог ст. 64 ЦПК України є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати додання оригіналу. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 24 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11319732000, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 155 000,00 доларів США з процентною ставкою за користування кредитними коштами 12,40% річних зі строком повернення не пізніше 23 березня 2038 року. На забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором, 24 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно умов якого боржником передано в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS], вартістю 804752,00 грн., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач послався на договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, за умовами якого ПАТ "Дельта Банк" замінив ПАТ "УкрСиббанк" як кредитора у зобов'язаннях і до ПАТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитним та забезпечувальними договорами. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для її здійснення, що є доказами прав нового кредитора у зобов'язанні. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Так, позивач в обґрунтування правової підстави звернення стягнення на предмет іпотеки надав суду копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року на 4 сторінках, не в повному обсязі, з якого неможливо встановити порядок передачі права вимоги, перелік документів, якими посвідчується факт передачі правочинів, а також і перелік самих правочинів, за якими відбулось відступлення права вимоги. Крім того, з копії акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги, наданої позивачем, вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» не приймав, а ПАТ «УкрСиббанк» не передавав договір іпотеки, на який позивач посилається у своїх вимогах. Таким чином, надані позивачем копія неповного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та акт прийому-передачі документації в розумінні ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України є неналежними доказами, оскільки з них неможливо отримати повну інформацію, яка у відповідності до вимог ст. ст. 514, 516, 517 ЦК України входить у предмет доказування за заявленим позовом. Позивач в обґрунтування правової підстави звернення стягнення на квартиру в позовній заяві послався лише на укладений з АКІБ «УкрСиббанк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами на користь ПАТ "Дельта Банк" від 08 грудня 2011 року. Між тим, договір іпотеки від 24 березня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) був нотаріально засвідчений. Так, у випадку наявності нотаріально завіреного договору забезпечення кредиту на виконання припису ч. 1 ст. 513 ЦК України додатково укладається договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором іпотеки. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. ПАТ "Дельта Банк" не надав доказів, і навіть в позовній заяві не посилався на те, що між ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" було укладено договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки у нотаріальній формі та відомості про таке відступлення пройшли державну реєстрацію. В судовому засіданні, яке відбувалося за участю представника позивача 30.04.2015 року, судом було розяснено право ПАТ «Дельта Банк» на подання доказів, щодо переходу права вимоги за іпотечним договором від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» та відповідної реєстрації відступлення права вимоги у встановленому законом порядку, проте, в наступне судове засідання представник Банку не зявився і зазначених доказів суду не надав, у звязку з чим суд приходить до висновку, що позивачем належними доказами не доведено набуття ним повноважень іпотекодержателя, а відтак, і існування права вимоги до відповідача за його зобов'язаннями за договором іпотеки. Крім того, відповідно до ст. 33 ЗУ "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням в повному обсязі, включаючи суму процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було передбачене умовами договору, що обумовлює зобовязання. Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки. За змістом зазначеної норми Закону, перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суд зобов'язаний чітко, відповідно до вимог закону та умов договору визначити розмір заборгованості. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, навіть після розяснення представнику позивача права на подання доказів, не надано належного розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором та виписки із особового рахунку, які би дали суду можливість визначити розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором, період виникнення заборгованості, в тому числі, і чи визначено позивачем розмір заборгованості, по кожному платежу, в межах строків позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідача. Із довідки про наявність суми заборгованості, яку долучено до позовної заяви, неможливо встановити початок перебігу позовної давності, про яку заявляв відповідач, щодо кожного із щомісячних платежів, і вказана довідка не є належним доказом на підтвердження суми заборгованості відповідача по справі за кредитним договором. До того ж, ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Однак, оцінка предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не визначалась, клопотання про проведення такої оцінки позивачем не заявлялось. Додержання принципу змагальності у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією ( стаття 129 Конституції України ). Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, реалізації особами, які беруть участь у справі, їхніх прав. ПАТ "Дельта Банк" своїми правами та обов'язками, передбаченими статтями 10, 11, 60 ЦПК України, щодо подання доказів та доказуванню перед судом обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, не скористався. Виходячи зі змісту статей 257, 267 ЦК України, їх положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, наслідки пропуску позовної даності застосовуються в разі доведеності позовних вимог. Однак наведені у рішенні суду висновки свідчать, що у даній справі позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідача на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відсутні підстави для застосування статей 257, 267 ЦК України, як того просить відповідач. Таким чином, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки через його недоведеність. Враховуючи те, що інші позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є похідними від позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність, суд приходить до висновку, що в їх задоволенні також слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed