Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

12 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, а саме: земельну ділянку площею 6,16 га розташовану на території Новоселівської сільської ради масив №17 ділянка [NUMBER] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Березівської районної державної адміністрації від 30 травня 2003 року №307 /А-2003 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №198 від 23.12.2003 року в районному відділі земельних ресурсів Березівської районної державної адміністрації, яка належала на праві приватної власності [PERSON], вартістю 115719 грн. 96 коп. За свого життя 27.02.2004 року о 9:15 год. [PERSON] склав заповіт на ім'я позивача, в якому заповідав вищевказану земельну ділянку. [INFO] року [PERSON] помер. 19.09.2013 року позивач звернувся до приватного нотаріуса про вступ в спадкові права після смерті [PERSON] та було зареєстровано спадкову справу. Однак, приватний нотаріус 13 листопада 2013 року було видано роз'яснення щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 05 січня 2014 року було винесено постанову про відмову у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду про визнання в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обґрунтування зазначені у позовній заяві. Представник Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі та зазначив, що вказану земельна ділянка дійсно належала [PERSON], який у свою чергу 27.02.2004 року о 9:15 год. склав у приміщенні Новоселівської сільської ради заповіт на ім'я позивача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року зі змінами та доповненнями (далі - ЦК України): «Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)». Судом встановлено: [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.13). За свого життя [PERSON] склав 27.02.2004 року о 9:15 год. заповіт на ім'я - [PERSON] (а.с.12), в якому заповідав земельну ділянку площею 6,16 га розташовану на території Новоселівської сільської ради масив №17 ділянка [NUMBER] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Березівської районної державної адміністрації від 30 травня 2003 року №307 /А-2003 року(а.с.8-9), зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за №198 від 23.12.2003 року в районному відділі земельних ресурсів Березівської районної державної адміністрації. Після смерті [PERSON], відкрилась спадщина до складу якої входить об'єкт нерухомого майна, а саме: вищевказана земельна ділянка, вартістю - 115719,96 грн. (а.с.11). Відповідно до ст.1217 ЦК України: «Спадкування здійснюється за заповітом та за законом». Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право. Відповідно до ст.1218 ЦК України: «До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті». Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно копії спадкової справи (а.с.51-58) вбачається, що 19.09.2013 року позивач звернувся до приватного нотаріуса про вступ в спадкові права після смерті [PERSON] та було зареєстровано спадкову справу. Однак, приватний нотаріус 13 листопада 2013 року було видано роз'яснення щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.15) та 05 січня 2014 року було винесено постанову про відмову у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.16), у зв'язку з тим, що наданий заповіт складений з порушенням вимог щодо посвідчення. Згідно ст. 1233 ЦК України: «Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті». Статтею 1234 ЦК України передбачено: «Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.» Відповідно до ст. 1247 ЦК України (в редакції 2003 року), «Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу». Згідно ст. 1251 ЦК України: «Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування». Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року і статтями 38, 42, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року в населених пунктах, де немає нотаріусів, повноваження посвідчувати заповіти належать посадовим особам виконавчих органів сільських, селищних, міських (міст обласного значення) рад, на яких такий обов'язок покладено даним виконавчим органом або сільським, селищним, міським головою, а також цьому голові. Таким чином, заповіт від 27.02.2004 був посвідчений належною службовою особою - секретарем виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області. В судовому засіданні встановлено, що при складенні та посвідченні заповіту не були порушені вимоги ст. 1247 ЦК України, а саме заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Особисто підписаний заповідачем. На момент складення та посвідчення заповіту, тобто 27 лютого 2004 року, діяла ст. 1247 ЦК України в редакції 2003 року. Лише згідно Закону України № 2597 від 21 вересня 2010 року, внесено зміни до ст. 1247 ЦК України щодо державної реєстрації заповітів у Спадковому реєстрі. Відповідні зміни про державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі були внесені згідно Закону України №2597 від 21 вересня 2010 року і до ст. 56 Закону України «Про нотаріат». Тобто на момент посвідчення заповіту ще не діяла вимога про його державну реєстрацію в Спадковому реєстрі. Разом з цим, заповіт було своєчасно зареєстровано в книзі реєстрації заповітів виконкому Новоселівської сільської ради Одеської області за №28 (а.с.32) та в Спадковому реєстрі, згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а.с.55 зв. бік). Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним». Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України «право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом». Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Таким чином, за умови прийняття [PERSON] спадщини за заповітом після смерті [PERSON] у встановлений законом строк та спосіб, а також неможливості іншим шляхом оформити спадкові права на нерухоме майно, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦК України, суд доходить висновку, що право власності позивача на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання. Рішення повинно відповідати вимогам ст.ст. 213, 215 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved