Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що працювала в Комунальному підприємстві «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради на посаді комірника підприємства. 28.08.2015 року звернулась до в.о.директора підприємства [PERSON] із заявою про надання відпустки., на якій останнім поставлено резолюцію: «Ок. Після проведення інвентаризації ТМЦ надати». 03.09.2015 року від інспектора кадрів Дейч Т.В. дізналась, що наказом від 03.09.2015 року її було звільнено на підставі п.4 ст.41 КЗпП України. 04.09.2015 року вона звернулась до в.о.директора [PERSON] з заявою, в якій повідомила про ситуацію. Яка склалась 03.09.2015 року та просила надати пояснення щодо наданої їй відпустки та покладеного на комірника підприємства обов'язку проведення інвентаризації ТМЦ, а також видати належним чином оформлену трудову книжку. Відповідач в порушення Інструкції з інвентаризації матеріальних цінностей, розрахунків та інших статей балансу бюджетних установ, затвердженої наказом Міністерства фінансів України та Головного управління Державного казначейства України №90 від 30.10.1998 року не віддав розпорядження щодо проведення інвентаризації та складання акту приймання-передачі матеріальних цінностей. Про існування наказу №43 від 18.08.2015 року «Про обмеження щодо спільної роботи на підприємстві осіб, які є близькими родичами…» та обставин, що суперечать вимогам Закону України «Про запобігання корупції» вона не знала, а відтак не могла вжити жодних заходів, спрямованих на усунення їх порушення. Відповідач не звертався до неї з пропозицією про усунення поршень шляхом переведення на іншу посаду. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що її звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства, в день звільнення трудову книжку їй видано не було та розрахунки не проведено, позивачка просила суд визнати незаконним наказ №88-К від 03.09.2015 року про звільнення, поновити її на посаді комірника підприємства, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2015 року по 08.12.2015 року в сумі 6118 грн. 70 коп., стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 03.09.2015 року по 08.12.2015 року в сумі 6118 грн. 70 коп., стягнути компенсацію за невикористану відпустку, моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки підтримала заявлений останньою позов та, посилаючись на викладені в первісному позові та уточненнях підстави, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що звільнення позивачки було проведено у відповідності до діючого законодавства. В призначене на 21.04.2016 року судове засідання представник позивача не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Враховуючи, що останній приймав участь в попередніх засіданнях, в яких надав відповідні пояснення та письмові заперечення з приводу заявленого позову, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином та про причини своєї неявки не повідомив, а також враховуючи думку представника позивачки, суд у відповідності до ст.169 ЦПК України визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивачки, надані під час розгляду справи пояснення представника відповідача та доводи, викладені в письмових запереченнях останнього, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка згідно наказу №67-к від 01.10.2012 року була прийнята на роботу на посаду комірника-постачальника Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради. 18.08.2015 року відповідачем було видано наказ №43 «Про обмеження щодо спільної роботи на підприємстві осіб, які є близькими родичами чи свояками, якщо у зв'язку з виконанням трудових обов'язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному». Згідно відомості попередження працівників підприємства про перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи, в останній зазначено про підпорядкування [PERSON], як комірника-постачальника, заступнику директора підприємства [PERSON], який є сином позивачки, а також запропонована для працевлаштування посада двірника. Відповідно до посадової інструкції комірника-постачальника вбачається, що останній призначається на посаду і звільняється з посади наказом директора Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради. Безпосередньо підпорядковується директору підприємства та його заступникам. Згідно визначених в інструкції завдань та обов'язків виконувала адміністративно-господарські функції. Наказом №88-к від 03.09.2015 року [PERSON] було звільнено з займаної посади з 03.09.2015 року на підставі п.4 ст.41 КЗпП України, в зв'язку з перебуванням всупереч вимогам Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» у безпосередньому підпорядкуванні близької особи. Відповідно до ст.25-1 КЗпП України власник вправі запроваджувати обмеження щодо спільної роботи на одному і тому ж підприємстві, в установі, організації осіб, які є близькими родичами чи свояками (батьки, подружжя, брати, сестри, діти, а також батьки, брати, сестри і діти подружжя), якщо у зв'язку з виконанням трудових обов'язків вони безпосередньо підпорядковані або підконтрольні один одному. В ст.41 КЗпП України встановлені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи. Також ч.4 ст.41 КЗпП України встановлено, що розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Відповідно до визначення термінів наведених в ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням. Близькі особи - особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом і мають взаємні права та обов'язки із суб'єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов'язки яких із суб'єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб'єкта; Згідно ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є: 1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) Президент України, Голова Верховної Ради України, його Перший заступник та заступник, Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, Голова Служби безпеки України, Генеральний прокурор України, Голова Національного банку України, Голова та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим; б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби; ґ) судді Конституційного Суду України, інші професійні судді, члени, дисциплінарні інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, службові особи секретаріату цієї Комісії, Голова, заступник Голови, секретарі секцій Вищої ради юстиції, а також інші члени Вищої ради юстиції, народні засідателі і присяжні (під час виконання ними цих функцій); д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України; е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи; є) члени Національного агентства з питань запобігання корупції; ж) члени Центральної виборчої комісії; з) поліцейські; и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим; 2) особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті; б) особи, які не є державними службовцями, посадовими особами місцевого самоврядування, але надають публічні послуги (аудитори, нотаріуси, оцінювачі, а також експерти, арбітражні керуючі, незалежні посередники, члени трудового арбітражу, третейські судді під час виконання ними цих функцій, інші особи, визначені законом); 3) особи, які постійно або тимчасово обіймають посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків, або спеціально уповноважені на виконання таких обов'язків у юридичних особах приватного права незалежно від організаційно-правової форми, а також інші особи, які не є службовими особами та які виконують роботу або надають послуги відповідно до договору з підприємством, установою, організацією, - у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.27 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" п.1 ч.1 ст.3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам. Особи, які претендують на зайняття посад, зазначених у підпунктах "а", "в"-"з" п.1 ч.1 ст.3 цього Закону, зобов'язані повідомити керівництво органу, на посаду в якому вони претендують, про працюючих у цьому органі близьких їм осіб. У разі виникнення обставин, що порушують вимоги частини першої цієї статті, відповідні особи, близькі їм особи вживають заходів щодо усунення таких обставин у п'ятнадцятиденний строк. Якщо в зазначений строк ці обставини добровільно не усунуто, відповідні особи або близькі їм особи в місячний строк з моменту виникнення обставин підлягають переведенню в установленому порядку на іншу посаду, що виключає пряме підпорядкування. У разі неможливості такого переведення особа, яка перебуває у підпорядкуванні, підлягає звільненню із займаної посади. Таким чином, виходячи зі змісту ч.1 ст.27 Закону України «Про запобігання корупції» вбачається, що обмеження стосовно перебування у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв'язку з виконанням повноважень близьким їм особам стосуються осіб, зазначених у підпунктах "а", "в"-"з" п.1 ч.1 ст.3 цього Закону, до яких позивача та її син [PERSON] не відносяться. Останні відповідно до займаних посад відносяться до осіб, зазначених в п.2 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», на яких обмеження прямого підпорядкування відповідно до ч.1 ст.27 вказаного Закону не поширюються. Також суд враховує, що згідно оскаржуваного наказу №88-к від 03.09.2015 року, підставою звільнення позивачки згідно п.4 ст.41 КЗпП України зазначено перебування у безпосередньому підпорядкуванні у близької особи всупереч вимогам закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Разом з тим, на момент видачі наказу вказаний Закон втратив чинність, в зв'язку з набранням 26.10.2014 року чинності та введенням 26.04.2015 року в дію Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до п.4 ч.1 ст.41 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення позивачки, також було передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку перебування у прямому підпорядкуванні у близької особи всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції». Враховуючи зазначені вище обставини та положення законодавства, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки було проведено незаконно, а тому позовні вимоги останньої про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі є обгрунтованими і підлягають задоволенню. При цьому, суд також враховує, що таке підпорядкування позивачки у її сина - заступника директора [PERSON], могло бути усунуто внесенням відповідних змін до посадової інструкції, шляхом виключення підпорядкування позивачки останньому та залишенню в підпорядкуванні директора підприємства та інших заступників, що було в компетенції відповідача та виключало б необхідність застосування такого крайнього заходу, як звільнення. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В своєму позові позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2015 року по 08.12.2015 року в сумі 6118 грн. 70 коп., виходячи із наступного розрахунку: 70 днів вимушеного прогулу х 87 грн. 41 коп. середньоденної заробітної плати згідно довідки відповідача (а.с.49). Разом з тим, кількість робочих днів за період з 03.09.2015 року по 08.12.2015 року становить 68 днів. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в цій частині слід задовольнити частково, стягнувши на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5943 грн. 88 коп. (68 х 87,41). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки в день звільнення та по теперішній час трудова книжка позивачці видана не була, з відповідача на користь позивачки також слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв'язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 03.09.2015 року по 08.12.2015 року в сумі 5943 грн. 88 коп. (68 х 87,41), задовольнивши вказані позовні вимоги частково. В своїх запереченнях на позов в цій частині відповідач посилався на те, що запис про звільнення позивачки було зроблено 03.09.2015 року та 04.09.2015 року останній було направлено повідомлення, в якому вона запрошувалась для отримання трудової книжки на підприємство. Лише після отримання письмової згоди позивачки щодо надсилання трудової книжки, остання була їй направлена. Разом з тим, представник позивачки в судовому засіданні посилався, що ані в день звільнення, ані в подальшому трудова книжка позивачці видана не була, поштою на її адресу не надходила та до теперішнього часу їй не видана. Надану представником відповідача копію акту від 03.09.2015 року про відмову позивачки в отриманні трудової книжки, суд не вважає належним та допустимим доказом не отримання трудової книжки з вини позивачки, оскільки вказаний акт є копією, яка належним чином не завірена. Крім того, останній не підписаний одним із працівників відповідача, який згідно акту був присутній при цьому. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в день звільнення 03.09.2015 року позивачка була присутня на роботі. 04.09.2015 року зверталась до відповідача з заявою, в якій зокрема ставила питання і про видачу їй трудової книжки. 24.09.2015 року надала відповідачу письмову заяву про направлення трудової книжки поштою. Проте, у відповідності до ст.ст.10,60 ЦПК України, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо неможливості видачу трудової книжки позивачці, як при звільненні 03.09.2015 року, так і при зверненні її на підприємство наступного дня 04.09.2015 року, а також доказів щодо направлення трудової книжки поштою відповідно до заяви позивачки від 24.09.2015 року. Відповідно до ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок порушення трудових прав позивачки в в'язку з її незаконним звільненням, невидачею трудової книжки, останній було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в емоційних та душевних хвилюваннях в зв'язку з позбавленням постійного місця роботи та заробітку , ускладненням в зв'язку з цим умов для існування. В зв'язку з цим, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. В частині стягнення з відповідача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015 рік, в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованість та не доведеністю належними доказами, оскільки позивачкою в своєму позові не наведено будь-яких обґрунтувань, розрахунків та не надано доказів на підтвердження вказаних позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, ст.ст.4,6 Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених позовних вимог (двох вимог немайнового характеру - про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди; двох вимог майнового характеру - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за несвоєчасну видачу трудової книжки) з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 1948 грн. 80 коп., з яких: 1218 грн. судового збору, сплаченого позивачкою - на користь останньої та решту судового збору в сумі 730 грн. 80 коп. - на користь держави. Згідно ст.367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивачки на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: partial