Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної використанням особистого фото та поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, поширену [PERSON] та [PERSON] в газеті «Вільнянщина» від 14.01.2015 року та у мережі Інтернет на каналі «Вільнянщина» 12.01.2015 року. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги (а.с. 11-16),в позові зазначила, що в газеті «Вільнянщина» та на сайті http://www.yutube.com/ наводиться недостовірна негативна інформація, зміст якої фактично зводиться до тверджень про те, що позивач порушує норми чинного законодавства, вчиняє кримінальні, корупційні правопорушення (приховання злочину, пропозиція або надання неправомірної вигоди службовій особі) вчинення інших дій, в тому числі, порушення принципів моралі та норм етичної поведінки службовою особою, зокрема педагога. Позивач вказує, що наведена інформація є повністю недостовірною, носить негативний характер та порушує її особисті немайнові права на повагу до її гідності, честі та ділової репутації. У звязку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача та сама позивач на позовних вимогах наполягали, просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували проти позову, мотивуючи свої заперечення тим, що [PERSON] жодного відношення не мала до журналістського розслідування, яке було проведено [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив, що він дійсно є автором відеоролика який був ним опублікований на Інтернет каналі «Вільнянщина», а також є редактором і автором спецвипуску газети Вільнянщина. Ним було проведено журналістське розслідування, інформацію він отримував через Електрону пошту від невідомих осіб, і ті факти, що йому стали відомі, він надрукував саме в цій газеті і виклав у вигляді відеоролика на каналі «Вільнянщина». Все, що надруковано в газеті, є його «оціночними судженнями», крім факту призначення грошової винагороди [PERSON] собі і своєму синові, а відповідно до закону оціночні судження не підлягають спростуванню, на підставі чого просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що до кожної з них різними засобами потрапила газета «Спецвипуск Вільнянщина». Також пояснили, що ті факти, які містить ця газета не відповідають дійсності, а розповсюдження цієї інформації призвело до надмірних хвилювань позивача, які негативно вплинули на її здоровя. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, оглянувши відеозапис, приходить до висновку. Судом встановлено, що у мережі Інтернет на сайті http://www.yutube.com/watch?v=5C7si-wZniE, [PERSON] було викладено відеоролик під заголовком «[PERSON]: Для того щоб працювати директором Вільнянського інтернату, треба возити «данину» керівництву в область», протягом усього відеоролику викладено фотокартку позивача. У відеоролику зазначено: -«…Валентина [PERSON]: Для того щоб працювати директором Вільнянського інтернату, треба возити «данину» керівництву області…»; -«…В цій розмові [PERSON] прямо вказує … а от керівництву обласного Департаменту освіти необхідно возити «данину»; -«…Валентина [PERSON] назвала всі прізвища, кому треба возити…»; -«… Зараз це знає вона і могла б допомогти директору інтернату залишитися працювати на своєму робочому місці»; -«… де вона детально розповідає кому, куди, як і що возити, аби працювати директором цього закладу освіти…» Крім цього, стаття під назвою «Звільнила дітей від насилля поплатилася робочим місцем», була розміщена [PERSON] в газеті «Вільнянщина» від 14.01.2015 року спецвипуск №1. Вказана стаття містить наступні висловлювання: -«В цій розмові [PERSON] прямо вказує … а от керівництву обласного Департаменту освіти необхідно возити «данину». Колишні водії школи - інтернату дуже добре знали, за якою адресою, що треба було везти…»; -«… де вона детально розповідає кому, куди, як і що возити аби працювати директором цього закладу освіти…» -«…Маючи дві догани за поданням прокуратури вона у жовтні місяці, являючись виконуючим обовязків директора, призначила собі, своєму сину (який теж мав догану) річну грошову винагороду та премії чого за Положенням роботи не мала права…». Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пункт 18 Постанови закріплює, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п.19. Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, [PERSON] і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об'єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, n. 42). Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує або виконував свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб, проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов'язків (Janowski, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-11). Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Поширені про позивача відомості викладені у стверджувальній формі, мають образливий характер, проте не підтверджуються жодними доказами. Суд погоджується з тим, що розповсюдження такої недостовірної інформації порушує особисті немайнові права позивача [PERSON], принижує її гідність, честь та ділову репутацію, а тому така інформація підлягає спростуванню. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не надав доказів достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» журналіст та/або засіб масової інформації звільняється від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку. Суд не приймає в якості доказу АКТ № 03-21/1 від 05.03.2015, на який посилається відповідач [PERSON], що цим актом підтверджуються факти, які відображені в його статті, так як цей акт складений на два місяці пізніше ніж вийшла його стаття. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], поширюючи інформацію, яка викладена в статті під назвою «Звільнила дітей від насилля поплатилася робочим місцем», була розміщена [PERSON] в газеті «Вільнянщина» від 14.01.2015 року спецвипуск №1 та відеоролик під заголовком «[PERSON]: Для того щоб працювати директором Вільнянського інтернату, треба возити «данину» керівництву в область» відносно позивача [PERSON], не переконався у достовірності такої інформації. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що оскільки поширення недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування недостовірної інформації. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про обґрунтованість заявленого [PERSON] позову відносно вимог до відповідача [PERSON] щодо визнання вищезазначеної інформації недостовірною та зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 41 Конвенції «про захист прав людини і основоположних свобод» в тій частині, що суми моральної шкоди повинні бути справедливими, а також вимог ст. 1167 ЦК України. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:… у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Враховуючи те, що відносно позивачки була поширена інформація, яка принижує її ділову репутацію, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, таким чином заявлену суму грошового стягнення моральної шкоди в розмірі 20000грн. суд вважає завищеною, і вважає необхідним знизити її до 1000грн. Що стосується позовних вимог, заявлених позивачкою до відповідачки [PERSON], то суд приходить до висновку, що в цій частині позову слід відмовити. Рішення суду повинно бути мотивованим і обґрунтованим, і не може ґрунтуватися на припущеннях,так під час розгляду справи суду не було надано жодного доказу, що саме вказана особа була замовником статті, яка була надрукована у спецвипуску газети «Вільнянщина» від 14.01.2015р., або надала аудіозапис, який був викладений в Інтернет мережі. Крім того вказані факти також заперечував відповідач [PERSON] та наполягав на тому, що то було його власне розслідування, яке стосувалось Вільнянської школи-інтернату.

Outcome: partial