Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON] про розірвання договорів оренди землі. Позов обґрунтовано тим, що 14.04.2010 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» укладено договір оренди земельної ділянки, що зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 08 жовтня 2010 року. Однак за період з 08 жовтня 2010 року по день подання позовної заяви орендарем ФОП «[PERSON]» не сплачено орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 10203,60 грн., а саме 2010 рік в сумі 726,60 грн., 2011 рік в сумі 3159 грн., 2012 рік в сумі 3159 грн., 2013 рік в сумі 3159 грн., у зв'язку з чим позивач просить розірвати договір оренди земельної ділянки від 14.04.2010 року, укладений з ФОП «[PERSON]». В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, додатково пояснивши, що за спірними договором ФОП «[PERSON]» повинен сплачувати орендну плату щорічно до 30.12 поточного року, але за спірним договором сплатив їй лише 8000 грн. в 2013 році за 2013 рік. За 2010-2012 роки орендну плату не отримувала. Представник позивача позов підтримав з обставин, викладених в позовній заяві, додатково пояснивши, що на даний час існує заборгованість з орендної плати в сумі 2203,60 грн. без урахування індексації, а невиплата орендної плати є підставою для розірвання спірного договору. Відповідач [PERSON] позов не визнав, через свого представника надав до суду заперечення проти позову, зі змісту яких вбачається, що він та його мати [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], однак на даний час не отримали свідоцтво про право на спадщину, а сплата орендної плати не віднесена законодавцем до обов'язків орендаря, а тому не є підставою для розірвання договору оренди. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечив, оскільки відповідачі вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], однак на даний час не отримали свідоцтво про право на спадщину, а сплата орендної плати не віднесена законодавцем до обов'язків орендаря, а тому не є підставою для розірвання договору оренди. Вважає, що позивачем було отримано 8000 грн. в рахунок виконання зобов'язань з орендної плати за спірним договором за всі роки, а не тільки за 2013 рік, оскільки значно перевищує річну суму орендної плати обумовленої договором. Відповідачі [PERSON], [PERSON] статусу фізичної особи - підприємця не мають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, атому суд визнає її неявку без поважних причин. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. За правилами ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що між орендодавцем [PERSON] та орендарем фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» укладено договір оренди землі від 14 квітня 2010 року, що зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 08 жовтня 2010 року, за предметом якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 9,31 га. (а.с.7). Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Частиною 1 статті 6 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельного кодексу України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно умов договору оренди землі від 14 квітня 2010 року площею 9,31 га., а саме пунктів 9, 11 Договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 3159 грн. Орендна плата вноситься у строки: до 30.12 поточного року. Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до статті 21 вказаного Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Судом встановлено, що фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» всупереч п. 11 умов договору оренди землі від 14 квітня 2010 року у 2013 році було здійснено позивачу часткову сплату орендної плати в рахунок виконання зобов'язань зі сплати орендної плати за спірним договором в сумі 8000 грн., що підтверджується власноручним записом позивача у відомості видачі паїв в грошовім відношенні за 2013 р., копія якої додана відповідачем до заперечення. Таким чином, орендарем було порушено умови спірних договорів щодо своєчасного внесення орендної плати за 2010, 2011, 2012 роки до 30 грудня поточного року тобто прострочена сплата орендної плати за спірними договорами за 2010, 2011, 2012 роки. Доводи відповідача про те, що у 2013 році їй було виплачено 8000 грн. орендної плати тільки за 2013 рік суд вважає безпідставними, необґрунтованими та до уваги не приймає, оскільки вони суперечать п.11 спірного договору, яким визначено, що орендна плата становить 3159 грн., яка не змінювалась встановленим порядком додатковою угодою до договору між сторонами, а тому не ґрунтується на умовах укладеного між сторонами договору та законі. З наведеного в позовній заяві розміру заборгованості та проведеного представником позивача в судовому засіданні розрахунку заборгованості вбачається, що на час розгляду судом справи заборгованість перед позивачем за спірним договором складає 2203,60 грн. без урахування індексації (10203,60 - 8000 = 2203,60 грн.). Згідно п.38 договору оренди землі від 14 квітня 2010 року дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін чи за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також інших підстав визначених законом. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.32 вказаного Закону, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельного кодексу України та іншими законами України. Відповідно до п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Відповідно до постанови Верховного Суду України 12 грудня 2012 року (справа №146цс12), прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, визначено, що аналіз норм ст. 13, 21, ч.1 ст.32 Закону України "Про оренду землі", п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України дає підстави для висновку, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції залишив поза увагою положення п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та дійшов помилкового висновку про те, що положення закону, які регулюють спірні правовідносини не вимагають систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди. Частиною першою статті 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За змістом статті 610 ЦК України цивільне законодавство розрізняє наступні порушення зобов'язання: невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Пунктом 41 спірного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Натомість пунктом 14 спірного договору визначено, що у разі невнесення орендної плати у строк, визначений цим договором, справляється пеня у розмірі 0,03% несплаченої суми за кожен день прострочення. Отже, за умовами спірного договору несвоєчасна сплата орендної плати не є підставою для його розірвання, а є лише підставою для справлення з орендаря пені у розмірі, визначеному договором. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що порушення фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» строку внесення орендної плати за 2010, 2011, 2012 роки за договором оренди землі від 14 квітня 2010 року є простроченням боржника, яке не породжує систематичності несплати орендної плати. Крім того, під систематичністю необхідно розуміти декілька фактів повної несплати орендної плати за договором, кожен з яких повинен бути істотним порушенням договору в розумінні ч.2 ст.651 ЦК України тобто таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, що в даному випадку відсутнє, оскільки фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» в 2013 році сплачена орендна плата в рахунок виконання зобов'язань по сплаті орендної плати за спірним договором в сумі 8000 грн., а тому за вказаних у позові підстав вимога про розірвання договору оренди землі від 14 квітня 2014 року задоволенню не підлягає. Однак, [INFO] помер орендар [PERSON] (а.с.34-36). Після його смерті спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с.43-45, 61-62). Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З наданого відповідачем в судовому засіданні листа №945/02-14 від 23.07.2014 року завідуючої Новоукраїнської районної державної нотаріальної контори Шевченко Н.Г вбачається, що [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. 1268 ЦК України вважаються такими спадкоємцями, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] (а.с.47). Отже, [PERSON] та [PERSON] є належними відповідачами по справі. Однак, згідно статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки. Згідно статті 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Згідно статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно ст. 14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно статті 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Отже, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Договір набирає чинності (набуває юридичної сили) в момент його державної реєстрації. З копії державного акту на право приватної власності на землю та спірного договору вбачається, що земельна ділянка призначена та передана фізичній особі-підприємцю «Карбан Сергій Олександрович» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Частиною 2 статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Однак, відповідачі [PERSON] та [PERSON] статусу фізичної особи - підприємця не мають, що визнається сторонами та є обставиною, що відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Оскільки до спірного договору зміни щодо сторін договору не внесені, договір зі спадкоємцями фізичної особи-підприємця «[PERSON]» не укладено, та не зареєстровано встановленим порядком у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», відповідачі не набули статусу фізичної особи - підприємця, не виявили в належній формі бажання стати орендарями, суд приходить до висновку, що відповідачі не набули встановленим порядком право оренди земельної ділянки та не є стороною спірного договору, вказана представником відповідача заборгованість в сумі 2203,60грн. перед позивачем за спірним договором відповідачами з моменту смерті фізичної особи-підприємця «[PERSON]» не погашена, що свідчить про відмову відповідачів від виконання спірного договору оренди землі, а тому суд приходить до висновку, що спірний договір припинений у зв'язку зі смертю сторони договору - фізичної особи-підприємця «[PERSON]», підприємницька діяльність якого також припинилась у зв'язку з його смертю. Припинений договір не може бути розірваний за рішенням суду, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed