Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до АТ "ІДЕЯ БАНК", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», в якому просить визнати недійсним кредитний договір №М01.00212.004122673 від 23.07.2018 року. В обґрунтування позову посилалась на те, що 23.07.2018 року між нею та Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" було укладено Кредитний договір №М01.00212.004122673. Відповідно до умов Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 20300 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 Кредитного договору у день підписання даного договору строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника, вказаний в п.1.14 Договору (при видачі кредиту у готівковій формі). Згідно з п.п.1.3 Кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 15,49%. Відповідно до п.1.4 станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління Банку, становить 9,5%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 24,99 %. П.1.11 Кредитного договору встановлює сплату позичальником Банку щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Кінцевий термін повернення відповідно до п.6.1 Розділу 6 Кредитного договору (Графік щомісячних платежів за кредитним договором) становить 23.07.2020 року (включно), але до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Кредитним договором, згідно п.5.2 Кредитного договору. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про страхування», у зв`язку з чим позивачем у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення, а тому позивач змушена була звернутись до суду. 3 Порушення своїх прав як споживача позивач вбачає в наступному. Порушення Відповідачем норм, встановлених ч.2 ст.11, ст.15, ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів». Повідомляє, що її працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого їй було вручено кредитний договір, який вона не читаючи через дрібний шрифт підписала, сподіваючись на добросовісність працівника Банку. Позивач вважає, що Відповідач, скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема Банк не надав їй як позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Позивач посилається на те, що відповідно до правил ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України). Таким чином, як вважає позивач, виконання вимоги ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності є обов`язком для банку, визначеним законом, що в свою чергою є істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або непридбання послуги з надання кредиту. Також позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз`яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Позивач посилається на пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у якому зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Поряд з цим у п.5.1 Кредитного договору зокрема зазначено, що позивач заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі ті, що містяться в даному Договорі та кредитній справі Позичальника у Банку), які повідомлені та надані нею Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується нею на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю; Банк перед укладанням кредитного договору начебто повідомив їй в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація їй начебто відома та зрозуміла, з вказаним Законом вона нібито ознайомлена; ознайомилась з тарифами Банку і згідна з ними; належний примірник оригіналу Договору їй вручено Банком при підписанні даного Договору, умови даного Договору вважає справедливими і такими, що відповідають її інтересам. Проте будь-яку довідку чи повідомлення як окремого документа з інформацією, встановленою відповідно до ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вона не отримувала, свій підпис, відповідно, не ставила. Також ця інформація не доводилася до неї в усній формі. Таким чином, Відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч.2 п.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Позивач стверджує, що не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Їй повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору їй роз`яснено та спонукав підписати договір швидше. Позивач вважає, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким вона ніколи в житті не зустрічалась. Вона не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Згідно ч.12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Поряд з цим відповідно до положення ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Проте позивач не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, оскільки текст дуже дрібний. Відповідно до п.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З урахуванням наведеного, позивач при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку Відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз`яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання Відповідачем імперативних вимог Закону, встановлених cт.11 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою згідно ст.215 ЦК України для визнання даного Кредитного Договору недійсним у зв`язку з недотриманням відповідачем норм законодавства щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Порушення норм, встановлених ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 1.11 Кредитного договору встановлює плату позивачем Банку за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором (406,00 грн). Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. За положеннями ч.5 ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р., з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до частини першої ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Незаконність стягнення банком супутніх платежів (комісій за обслуговування кредитної заборгованості) встановлена і в Постанові Верховного Суду України по справі №6-1746ис16 від 16.11.2016 року. Таким чином, позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за її рахунок, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, а тому п.1.11 Кредитного договору повинен бути визнаний судом не дійсним. Порушення відповідачем норм, встановлених абз. 5, 11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до п.5.11 Кредитного договору Позичальник надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позичальник звільняє Банк від обов`язку повідомлення про передачу його персональних даних пов`язаним товариствам Банку, партнерам Банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Позичальник посвідчує, що отримав повідомлення про включення інформації про Позичальника до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про права Позичальника, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про Позичальника для виконання зазначеної мети. Позивач вважає, що даний пункт 5.11 Кредитного договору є незаконним та суперечить абзацам 5,11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Поряд з цим за ст.32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди, крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так, відповідно до ст.11 Закону України «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п.6 ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим відповідно абзацу 5,11 п.2 ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку. Також позивач зазначає, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 ЦК України. У той же час статтею 214 ЦК України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). На думку позивача, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, оскільки у п.5.11 Кредитного договору встановлено фактично її безвідкличність, є порушенням закону, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. Порушення Відповідачем норм, встановлених ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та ст.11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до п.1.13 Кредитного договору Позичальник нібито надає свою згоду на укладення за рахунок Позичальника як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу належного страховику, через транзитний рахунок Банку. Позичальник погоджується на страхування своїх, як застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у Заяві на страхування, яка додається до даного Договору. Отже, фактично позивач начебто добровільно уклала з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» Договір добровільного страхування життя №М01.00212.004122673 від 23.07.2018 року. Як зазначено в договорі, що це є ніщо інакше, як послуга з добровільного страхування, яку Позичальник купує у продавця цих послуг із залученням кредитних коштів Банку. Проте прямий обов`язок щодо такого страхування відповідно до статті 7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - невстановлений. Тому даний кредитний договір був типовим і як позивачу пояснили в банку, що якщо вона не погоджуся на послуги з добровільного страхування, кредит вона не отримає. Також їй не надали можливості вибрати свою страхову компанію, а отже не може йти мова про свободу укладання договору страхування. Таким чином, умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачає, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність. Так, відповідно до частини третьої статті 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Виходячи з цього положення Закону, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права жодним чином нав`язувати такі послуги та включати їх до кредитного договору. Також відповідно до ст.6 ЗУ «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин. На погляд позивача, Банк принципово не повинен обмежувати вибір страхової компанії, оскільки це суперечить нормі закону. Враховуючи викладене, п.1.13 Договору, у якому позивач нібито надає свою згоду на укладення за її рахунок договору добровільного страхування життя з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя», повинен бути визнаний недійсним. Отже, підсумовуючи все вишевикладене, позивач дійшов висновку, що при укладанні Кредитного договору було порушено ряд норм, встановлених Законами України «Про захист прав споживачів», «Про захист персональних даних», «Про інформацію», «Про банки і банківську діяльність», «Про страхування», а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним. Відповідач надав відзив, у якому просить відмовити в задоволенні вимог [PERSON] з таких підстав. Як вбачається з Паспорту споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит) від 23.07.2018 року, яку власноручно підписав Позивач, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, що надані виходячи із обраних Позивачем умов кредитування. Підтвердив отримання всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до потреб Позивача та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором. Про те, що Позивачу було відомо про умови договору ще й свідчить той факт що Позивач сам надав цей документ в суд. Крім того, у Кредитному договорі дублюється та міститься інформація як про суму кредиту, так і про процентну ставку за користування кредитом, що становить та інше. За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що Позивач під час укладення Договору ознайомлювався з його текстом та змістом у цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст Договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів, не існує жодних підстав для задоволення позову. У свою чергу, відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» Позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте Позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав і навіть не звертався до Відповідача за додатковими роз`ясненнями положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористався цим своїм правом. Тому твердження Позивача про те, що перед укладенням договору працівники Відповідача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не відповідає дійсності. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. З 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Кредитний договір був укладений після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Згідну пункту 4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги. Так, у пункті 6.1 Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» відповідач на виконання вимог Закону цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту. Отже, відповідач не встановлював ніякої комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії, які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо. Таким чином, на думку відповідача, немає підстав для визнання умов договору такими, що вносять суттєвий дисбаланс у розподіл прав та обов`язків між сторонами, або як такий, що містить приховані і суттєві обтяження чи обмеження для споживача, що давало б підстави для визнання його несправедливим. Всі негативні для споживача-позичальника наслідки, передбачені умовами договору, є адекватними і відповідними змісту договору кредиту. Тому відсутні підстави для визнання недійсними пунктів договору як таких, що є наслідком нечесної практики кредитора, або як таких, що укладені на вкрай несправедливих для споживача умовах. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Підписуючи договір, позивач чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов по відношенню до неї як споживача. Більше того, підписуючи кредитний договір, позивач засвідчила факт ознайомлення її з його умовами та надала свою згоду на отримання послуги на цих умовах. Відповідне повідомлення здійснене саме у письмовій формі, і такий письмовий доказ зазначеного факту є достатнім. Адже закон містить вимогу повідомити споживача про певні умови, але не містить вимоги підписання споживачем саме такого документа, у якому такі умови були би повністю викладені. Таким чином, свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Укладення даного кредитного договору було волевиявленням саме позивача. Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), - Закон України «Про захист прав споживачів» мав на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами укладуваного ним договору на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника - споживача. Дані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Закон України «Про захист прав споживачів» ніяким чином не звільняв споживача (позичальника) від його обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. Позивачем жодним чином не доведено вчинення Банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману, та застосування агресивної підприємницької практики. За наведених обставин, а також з врахуванням тієї обставини, що Позичальник під час укладення Договорів ознайомлювалася з їх текстом та змістом в цілому, у тому числі, з Графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а зміст Договорів, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів, відповідач не вбачає жодних підстав для задоволення позову та повернення сплачених нею коштів за цим договором. Взагалі незрозуміло з позовних вимог Позивача, яким чином банк порушив її права і які умови кредитного договору є несправедливими. Також Позивач не надав жодних доказів того, що його ввели в оману при укладанні договору. Що стосується страхування, то покликання Позивача про порушення його права щодо добровільного страхування є відповідач вважає необґрунтованим, оскільки як вбачається з Договору добровільного страхування життя від 23.07.2018 року, який власноручно Позивач підписав, з умовами страхування, Правилами страхування, що розміщені на офіційному сайті Банку та страховика, він ознайомлений та погоджується, повністю розуміє їх зміст та безумовно прийняв. Підписання Страхувальником цього Договору свідчить про укладення Договору та про досягнення Сторонами згоди з усіх істотних умов Договору, а також про те, що із зазначеної у цьому Договорі дати початку страхування Страховик та Страхувальник набувають взаємних прав та обов`язків, визначених у Договорі. Отримав від Страховика всю інформацію в обсязі та в порядку, що передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та свідомо обрав страхову послугу. Також 23.07.2018 року [PERSON] підписала заяву-анкету, в якій вказала, що обрана нею страхова компанія є ПАТ «СК «ПЗУ Україна», а також підписала заяву про акцепт на укладання договору про використання аналога власноручного підпису уповноваженої особи Страховика та відтиску печатки Страховика. Окрім того Позивач мав право протягом 14 календарних днів відмовитися від Договору страхування. Оскаржуваний Позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст.203 ЦК України, не суперечив вимогам цього Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; вчинено особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін; вчинено у формі, встановленій законом та спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином. Крім того, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачає такого правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним. Також, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 ЦК та норми ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, Верховний Суд України у своїй постанові від 08.06.2016р. (справа № 6-330цс16) зазначив наступне: відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст.628 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із змісту ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, слід визнати, що між Позивачем і Відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачем, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Позивач та представник відповідача звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, пояснень суду не надала, її представник у судове засідання не з`явився. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 23.07.2018 року [PERSON] уклала з АТ "ІДЕЯ БАНК" кредитний договір №М01.00212.004122673. Згідно з п.1.1 кредитного договору Банк надає кредит в сумі 20300 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а Позичальник зобов`язується повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). [PERSON] просить визнати зазначений кредитний договір недійсним. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач обґрунтовує недійсність кредитного договору саме тим, що на момент укладення договору його зміст суперечив цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. При цьому позивач посилається на невиконання банком обов`язкової вимоги ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з цим, стаття 11 зазначеного закону в редакції станом на день укладення кредитного договору не містила частини другої, а тому обґрунтування позивача в цій частині суд не бере до уваги. Водночас, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Крім того, згідно з ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору. Отже, для визнання кредитного договору недійсним у цілому, про що просить позивач, необхідно, щоб зміна положення договору або визнання його недійсним зумовлювала зміну інших положень договору. Твердження позивача про те, що вона не мала часу детально ознайомитися з Кредитним договором, а працівник банку не надав їй достовірної інформації та завірив у тому, що всі істотні умови договору їй роз`яснено та спонукав підписати договір швидше, не підтверджені жодними доказами. Посилання позивача на те, що вона не мала часу прочитати кредитний договір та не могла це зробити фізично, оскільки текст дуже дрібний, суд також не бере до уваги, оскільки позивач підписала договір без будь-яких застережень, а отже, погодилася з його умовами. Зазначене також підтверджує така обставина, що договір укладений та кредит отриманий позивачем 23.07.2018 року, а позовна заява про визнання кредитного договору недійсним подана лише у січні 2021 року. Відповідно до п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту, тому суд вважає посилання позивача на несправедливість умови кредитного договору щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості помилковими. Крім того, пункт 1.11 Кредитного договору конкретизує послуги, які включає в себе обслуговування кредиту Банком, та порядок їх сплати, а тому твердження позивача про несправедливість договору в цій частині не відповідає вимогам Закону. Що стосується посилання позивача на невідповідність кредитного договору Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію» та наявність підстав для визнання пункту 5.11 Кредитного договору недійсним, то зазначена вимога не зумовлює зміну інших положень договору, а тому не кореспондується з позовною вимогою про визнання кредитного договору недійсним у цілому. Також позивач зазначає, що Банк обмежив його у виборі страховика, а тому вважає, що п.1.13 Договору, у якому позивач надає свою згоду на укладення за її рахунок договору добровільного страхування життя, повинен бути визнаний недійсним. Разом з цим, у п.1.13 Договору не зазначено назву страховика, а тому, враховуючи положення ст.20 Закону України «Про споживче кредитування», твердження позивача про те, що укладення договору страхування з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя» є нав`язаною банком послугою, не відповідає обставинам справи. Твердження позивача про те, що перед укладенням договору працівники відповідача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, не надали повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не підтверджені наданими позивачем доказами. Водночас відповідність кредитного договору вимогам законодавства про захист прав споживачів підтверджується: кредитним договором від 23.07.2018 року №М01.00212.004122673, укладеним між [PERSON] та АТ "ІДЕЯ БАНК"; договором добровільного страхування життя від 23.07.2018 року №М01.00212.004122673, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА Життя»; паспортом споживчого кредиту від 23.07.2018 року з додатками, підписаними [PERSON] ; заявою-анкетою [PERSON] до кредитного договору від 23.07.2018 року №М01.00212.004122673. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п.29). При цьому у пункті 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р. зазначено, що статтю 6 п.1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваного кредитного договору недійсним.

Outcome: dismissed