Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивачка в березні 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про вселення квартиру [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що вона та [PERSON] познайомилися у квітні 1996 року, а згодом, у листопаді того ж року, почали спільно проживати в м. Норільськ (Росія) однією сім'єю без реєстрації шлюбу. [INFO] від її з [PERSON] фактичних шлюбних відносин позивачка народила дитину [PERSON], щодо якої [PERSON] визнав батьківство та є біологічним батьком, що підтверджується відповідними свідоцтвами. Весь час їх з [PERSON] спільного проживання однією сім'єю, позивачка також працювала, а також займалася домашніми справами, доглядала трьох дітей, у тому числі їх спільну доньку [PERSON]. Вони разом з [PERSON] майже весь час фактичного шлюбу, що так і не був офіційно зареєстрований, проводили спільно, разом з сім'єю. Багато спільно подорожували як до переїзду в м.Одесу з Росії, так і після нього. Придбали спільне рухоме і нерухоме майно, зокрема вищезгадану квартиру [ADDRESS], де зареєстровані всією сім'єю, зокрема зареєстровані в цій квартирі і дорослі сини позивачки, мали спільний бюджет, разом визначали на що йдуть грошові кошти в інтересах сім'ї, планували навчання для дітей, планували витрати та численні подорожі, побут і дозвілля, разом думали про спільне майбутнє. Проте, в останній час [PERSON] неодноразово проявляв до позивачки та дітей агресію, що стало підставою для припинення їх фактичних шлюбних відносин. Внаслідок постійних суперечок, сварок та погіршення її з [PERSON] відносин, позивачка разом з донькою у жовтні 2011 року пішла від [PERSON] та почала винаймати житло. З жовтня 2011 року вони з [PERSON] перестали вести спільне господарство та остаточно перестали рахувати себе однією сім'єю. При цьому в позові зазначає що вказана квартира належить їй та відповідачу по 1/2 частки кожному на праві власності. Як вбачається з договору № 258/3 від 11.08.2003 року про пайову участь в будівництві житла, позивачкою та [PERSON] було повністю внесено пай за квартиру, згідно акту № 48 від 27.12.2007 року приймання-передачі квартири № 48, позивачкою та [PERSON] було прийнято у власність п'яти кімнатну квартиру № 48 загальною площею 284,3 кв.м., розташованою на 12 -ому поверсі в житловому будинку [ADDRESS]. Згідно наданої довідки КУ «ОМБТІ та РОН» від 08.02.2012 року № 327761.75.12, за позивачкою зареєстровано 1/2 частка квартири [ADDRESS]. Станом на сьогодні, квартира не відчужена і належить позивачці на підставі Свідоцтва про реєстрацію права власності серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 31 січня 2008 року, що підтверджується довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. З огляду на вищевикладене, звернулась до суду за захистом свої прав та інтересів, а також неповнолітньої доньки [PERSON]. Ухвалою суду від 30.06.2016 року справа за вказаним позовом [PERSON] яка також діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, було залишено без розгляду в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] (діє на підставі 20.06.2014 року) позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] у відповідності до ст.. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проте, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач перешкоджає доньці користуватись спірною квартирою. Проте, у спірній квартирі донька зареєстрована та раніше вони проживали усі разом, а вже десь з 2011 року не живе, підтвердження зазначеного надав до суду нотаріально завірені копії заяв сусідів (а.с. 33-36). Фактично на сьогоднішній день дитина проживає з матір'ю на вулиці. На запитання суду пояснив, що тимчасово за власним бажанням дитина проживає з матір'ю у найманій квартирі за адресою [ADDRESS]. Окремо від батька мешкає щонайменше 2х років. Оскільки батькам доньки вказана квартира належить у рівних частках по 1/2, з огляду на те, що на спростування того, що батько перешкоджає у користуванні житлом іншою стороною не надано доказів, вважає, що позов підлягає задоволенню та дитини має бути вселена до спірного помешкання. Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 15.06.2015 року) у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. При цьому, представник відповідача не заперечував, що [PERSON] визнав батьківство та є біологічним батьком неповнолітньої [PERSON], а також той факт, що квартира [ADDRESS] належить позивачці та відповідачу у рівних частках по 1/2 кожному. Проте відповідач вже більш року знаходиться за межами України. На запитання представника позивача не заперечував, що донька там зареєстрована, враховуючи ті обставини, що вона є неповнолітньою і у разі наявності батька, має право на користування житловою площею. Крім того вказав, що досі не вирішено питання про вселення її матері (справа, яка у перебуває у провадженні с. Шенцевої О.П.), і на його погляд тут має вирішуватися питання про визначення місце проживання дитини з одним із батьків. Батько з дитиною не спілкується, так як після пред'явлення позовів до суду у них зіпсувались відносини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Суд з урахуванням ст.. 169 ЦПК України за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних відносин сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.13), а також свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] (а.с.14) у матеріалах справи. Як вбачається з договору № 258/3 від 11.08.2003 року про пайову участь в будівництві житла (а.с.27-28), позивачкою та [PERSON] було повністю внесено пай за квартиру, згідно акту № 48 від 27.12.2007 року приймання-передачі квартири № 48, позивачкою та [PERSON] було прийнято у власність п'яти кімнатну квартиру № 48, загальною площею 284,3 кв.м., розташовану на 12-ому поверсі в житловому будинку [ADDRESS] Технічний паспорт на вказану квартиру був виготовлений 21.06.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» на ім'я [PERSON] та [PERSON] (а.с.30-31). Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом ОМР 31.01.2008 року (а.с.25), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] (а.с.26), право власності на квартиру № 48, загальною площею 284,3 кв.м., розташовану в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках за кожним на праві спільної часткової власності. Згідно відповіді КП «БТІ ОМР» від 31.08.2016 року №476273.67.16 (а.с.174), станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру №48 в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі вищезазначених документів .(а.с.174). З пояснень сторін встановлено, що у 2011 році сторони припинили проживання однією сім'єю. На теперішній час неповнолітня Евангеліна проживає разом із матір'ю за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією довідки ОСББ «Середньофонтанський 19-Б» від 15.07.2015 року (а.с.107). Підставою звернення до суду з відповідним позовом стало те, що відповідач перешкоджає позивачці та їх неповнолітній дитині користуватись житлом. Суд вбачає, що 13.04.2016 року [PERSON] зверталась з заявою щодо встановлення осіб, мешкаючих у спірній квартирі та неможливістю вселення, вказана заява зареєстрована в ЖЕО за №6115, про що свідчить також протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 13.04.2016 року та її пояснення (а.с.113, 154). Згідно довідки Шевченківського ВП Приморського ВП ГУНП в Одеській області (а.с.98) за заявою [PERSON] щодо встановлення осіб, мешкаючих у квартирі [ADDRESS] було здійснено перевірку та встановлено, що у квартирі за вказаною адресою мешкає довірена особа співвласника гр.. [PERSON], який сам на теперішній час перебуває за межами України. Факт проживання інших осіб у квартирі, 1/2 частина якої належить позивачці, підтверджується копіями документів, що були оформлені за розглядом заяви [PERSON] від 13.04.2016 року (а.с.152-160). Крім того судом встановлено, що в спірній квартирі зареєстровані неповнолітня [PERSON] та її мати [PERSON]. Судом було встановлено, що в провадженні судді Шенцевої О.П. знаходиться цивільна справа №522/2085/15-ц за позовом позивачки до відповідача про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні власністю, визначення порядку користування квартирою та вселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення частки у праві спільної часткової власності на квартиру. З позову вбачається що [PERSON] просить також і про своє вселення в квартиру [ADDRESS], зазначаючи що вона є співвласницею вказаної квартири. На час розгляду даної справи провадження у справі №522/2085/15-ц ухвалою суду від 09.09.2015 року було зупинено на час проведення експертизи. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Право дитини на майно на житло є одним з основним прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини неможливе. Конвенція ООН про права дитини ґрунтується на пріоритеті інтересів дитини у суспільстві, але не містить окремої статті щодо захисту майнових та житлових прав дітей. Та принципові позиції відстежуються в таких її положеннях : - поважання і забезпечення всіх прав дитини без будь-якої дискримінації незалежно від багатьох позицій, у тому числі, і від майнового стану (ст. 2); - забезпечення інтересів дитини, такого захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя (ст. 3); - забезпечення у максимально можливій мірі виживання та здорового розвитку дитини (ст. 6); - жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на недоторканість житла (ст. 16); - закріплення «за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення» (ст. 26); - визнання права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, для чого держава «в межах своїх можливостей вживає необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права та у випадку необхідності надає матеріальну допомогу і підтримує програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом» (ст. 27). Норми, що регулюють питання житлових та майнових прав дітей, у загальному вигляді закріплені у законодавчо-нормативній базі різних галузей права України, зокрема в Законі України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", Законі України "Про охорону дитинства", Сімейному кодексі (СК), Житловому кодексі (ЖК), Цивільному кодексі (ЦК), а також у ряді інших законодавчих актів України. Одним із суттєвих соціально-економічних прав неповнолітніх є їх право на житло. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Згідно норм Сімейного Кодексу України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Право володіти і користуватися майном людина набуває з народження, проте права розпоряджатися майном людина набуває з настанням повноліття, тобто з 18 років. В статті 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року) проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 і ч. 1 статті 156 Житлового кодексу УРСР). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Ст.. 65 ЖК України передбачено, що Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Згідно зі статтями 54, 55 Сімейного кодексу України усі найважливіші питання життя сім'ї мають вирішуватися подружжям спільно на засадах рівності. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини. У відповідності до ст.. 141-142 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Статтею 18 ч.1 СК України також передбачено що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права та інтересу. У відповідності до ст.. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно до роз'яснень, наданих ВСУ у своєму аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. На спростування підстав та обставин звернення з даними позовом представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів. При цьому суд враховує, що про вирішення питання про визначення місця проживання дитини батько не звертався ні до органу опіки та піклування ПР ОМР, ні з відповідним позовом до суду. При цьому суд не приймає до уваги пояснення, наданні сусідами у нотаріально завірених заявах, оскільки останні не були допитані у суді як свідки. Таким чином, з огляду на те, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], спірна квартира належить сторонами на праві власності у рівних частках по 1/2 кожному, суд вбачає, що донька має право користування житлом на рівні з батьками та її прав і законні інтереси підлягають захисту. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved