Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

26.02.2014 року позивач ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості до відповідача [PERSON], вказавши, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP30900655 від 15.05.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 3725,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У зв'язку із порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 04.02.2014 року має заборгованість в розмірі 28671,03 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 3725,80 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 10473,76 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 14471,47 грн.; штрафи відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 759,01 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 13490,80 грн., яка була задоволена судовим наказом Пролетарського районного суду м. Донецька від 26.03.2009 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "ПриватБанк". Отже заборгованість складає 16439,24 грн. Просили стягнути з відповідача зазначену заборгованість в розмірі 16439,24 грн. за кредитним договором № DNH4KP30900655 від 15.05.2006 року та судові витраті. Представник позивача Лізенко Г.В., яка діє на підставі довіреності у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав до суду письмові заперечення (а.с.43) та просив застосувати строки позовної давності. На засідання, яке відбулось 29.04.2014 відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з'явилися, надавши до суду заяву з проханням відкласти розгляд справи у зв'язку із зайнятістю представнику у іншому судовому процесі у апеляційному суді Донецької області. За таких обставинах, суд вважає за можливе закінчити розгляд цивільної справи за відсутності відповідача та його представника, так як будь-яких доказів на підтвердження поважності причини неявки в судове засідання надано не було. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України. Згідно ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 1048, 1050, 1054 цього Кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № DNH4KP30900655 від 15.05.2006 року (а.с.6) відповідач отримала кредит у розмірі 3725,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік (2,09% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором були надані ЗАТ КБ "ПриватБанк" відповідачу [PERSON], частина з яких - 2866,00 грн. відповідно до договору було перераховано на поточний рахунок підприємства ТСМ ТОВ "Моцарт", а також комісія зазначена у п. 2.2. Умов на рахунок ПриватБанку. Відповідно до Заяви Позичальника від 15.05.2006 року № DNH4KP30900655 передбачено обов'язок позичальника у період з "21" по "28" число кожного місяця надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 199,65 грн. для погашення заборгованості за кредитом (заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов). Згідно кредитного договору у відповідності до 4.2 Умов, при порушенні Позичальником зобов'язань по погашенню Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Пеня ж, в свою чергу, відповідно до п. 5.1. вказаних Умов сплачується при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 гривні. Відповідно до копії судового наказу № 2-н- 105/09 від 26 березня 2009 року, виданого Пролетарським районним судом м. Донецька, з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 15.05.2006 року № DNH4KP30900655 у розмірі 13490,80 грн. на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.4). Відповідно до постанови державного виконавця від 25.05.2011 року виконавчий документ (судовий наказ № 2-н- 105/09 від 26 березня 2009 року) повернуто стягувачеві (а.с.47). З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] повністю заборгованість не погашена, тому банк продовжив нарахування процентів, комісії, пені та штрафу. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 04.02.2014 року має заборгованість в розмірі 28671,03 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 3725,80 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 10473,76 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 14471,47 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 759,01 грн. З урахуванням суми за судовим наказом заборгованість відповідача перед позивачем складає 16439,24 грн. (а.с. 5). Однак суд не погоджується з даним розрахунком в частині штрафних санкцій з наступних підстав. На запит суду за клопотанням представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» надав наказ № 391 від 21.03.2006 року та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які діяли на момент укладення кредитного договору № DNH4KP30900655 від 15.05.2006 року (а.с.59-66). З пояснень представника Банку та наданих документів вбачається, що на момент укладення договору від 15.05.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] діяли Умови, які були затверджені наказом № 391 від 21.03.2006 року, а не ті Умови, які є у справі (а.с. 7-10). Суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій: фіксованої частини - 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 759,01 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які діяли на момент укладення кредитного договору, в пункти 5.1 - 5.3 не передбачалась сплата штрафних санкцій. Крім того, наданих представником Банку Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які діяли на момент укладення кредитного договору, вбачається, що даними Умовами не передбачений строк позовної давності тривалістю 5 років. Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 статті 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно абзацу першому частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як встановлено ст. 253 та ч. 3 ст. 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до положень ст. 264 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 1 ст. 95 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 96 цього Кодексу. Отже, ураховуючи суть, призначення та правову природу наказного провадження, на подання заяви про видачу судового наказу поширюється переривання позовної давності. Судовий наказ № 2-н-105/09 від 26 березня 2009 року, виданий Пролетарським районним судом м. Донецька, яким з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 15.05.2006 року №DNH4KP30900655 у розмірі 13490,80 грн. на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк", набрав чинності 09.04.2009 року й з цього моменту перебіг позовної давності почався заново. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Вказані норми Закону, які викладені в тому числі і у Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у цивільній справі № 6цс13 і які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, залишилися поза увагою судів, тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені з прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи ті обставини, що банк звернувся до суду 26 лютого 2014 року, трирічний строк позовної давності сплив 09.04.2012 року, а позивач не ставив питання про поновлення цього строку та не навів поважності причин пропуску строку, тому є підстави вважати, що банк пропустив строк позовної давності без поважних причин. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач жодних платежів за кредитом не вносив (а. с. 3). Вказані обставини є підставою для відмови у позові про стягнення кредитної заборгованості. Таким чином, аналіз наведених обставин та положень законодавства в їх сукупності дає підстави зробити висновок про те, що між сторонами не був укладений у встановленому законом порядку договір про збільшення позовної давності, а тому до спірних правовідносин застосовується позовна давність, визначена Цивільним кодексом України, яка на час звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" в суд із даним позовом сплила, у зв'язку з чим необхідно також відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості на загальну суму 15180,23 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На підставі викладеного, ст.ст.253, 254, 256, 256, 257, 259-261, 264, 266, 256, 267, 526, 549, 625, 629, 1048, 1050, 1054,

Outcome: dismissed