Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "КЗРК" про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначив, що у період з 25.06.1984 р. по 14.04.2011 р. працював у ПАТ "КЗРК", виконував різні роботи: підземний електрослюсар, підземним прохідником. За час роботи отримав професійне захворювання, висновком МСЕК від13.04.2011 року йому з 11.04.2011 року йому встановлена 3 група інвалідності та 35% втрати професійної працездатності. 30.09.2009 року з ним стався нещасний випадок, по результатам розслідування був складений Акт розслідування нещасного випадку на виробництві, згідно висновку МСЕК від 13.05.2010 року йому встановлено 15% втрати професійної працездатності з 13.05.2010 року по травмі. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що складений акт розслідування причин виникнення від 10.02.2011 р. Як зазначено в п.п.12,13,17 Акту професійне захворювання від 10.02.2011 року, причиною виникнення професійного захворювання, став вплив шкідливих виробничих факторів протягом 13 років 6 місяців під час виконання професійних обов'язків. Згідно п. 6 Акту розслідування нещасного випадку від 02.10.2009 року, комісія прийшла до висновку вважати нещасний випадок пов'язаний з виробництвом. При повторному переогляді висновком МСЕК від 22.04.2013 року йому встановлена 3 група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. Нормою ст. 43 Конституції України , закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 КЗпП України також закріплені норми щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці. Але, відповідач не виконав вимоги Закону, що призвело до того, що у віці 45 років, він став інвалідом, втративши 50% працездатності. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з професійним захворюванням змінився його спосіб життя та його якість, що завдає йому моральних страждань. Він змушений звільнитися з роботи, постійно лікуватися амбулаторно та стаціонарно. Відчуває себе немічним та безпорадним: його турбує та не дає спокою стійкий біль і обмеження рухів в суглобах. При фізичному навантаженні відчуває задишку. Це дуже заважає спілкуванню з оточуючими, завдає йому психологічної травми. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, очікування можливого погіршення стану здоров'я заважає будувати плани на майбутнє, створюючи почуття пригніченості, розпачу, психологічного дискомфорту. Негативні зміни здоров'я мають незворотний характер. Моральну шкоду оцінюю у 701 568,0 грн. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, пояснив, що [PERSON] працював у шкідливих умовах праці на наступних підприємствах: з 25.06.1984р. по 04.04.1985р - працював підземним електрослюсарем по ремонту устаткування ш. "О" Первомайське РУ ВО "Кривбасруда"; з 11.01.1988р по 09.10.1991р. - підземний прохідник ш. "П-2" Первомайське РУ ВО "Кривбасруда"; з 23.11.1992р. по 18.11.1994р - підземний прохідник з виробництвом вибухових робіт ш. "Першотравнева-2" ВО Кривбасруда"; з 30.11.1994р по 05.09.1995р. підземний гірничий робітник очисного забою з правом ведення вибухових робіт АОЗТ "Золотовидобувна компанія "Ривсем"; з 13.12.1995р. по 13.12.1996р. - підземний гірничий робітник очисного забою з правом ведення вибухових робіт АОЗТ Старательська Артель "Центральна"; з 19.02.1997р. по 26.11.1997р. - підземний прохідник з правом ведення вибухових робіт ш. "Першотравнева" ВО "Кривбасруда"; з 15.12.1997р. по 30.09.1998р. - підземний гірник очисного забою з правом ведення вибухових робіт ОАО "Полярнинський ГЗК"; з 24.11.1998р. по 19.11.2001р. - підземний прохідник ш. ім.."Орджонікідзе" ВО "Кривбасруда"; з 01.07.2002р. по 17.09.2002р. - підземний прохідник ЗАО "Рудник Юрський"; з 19.09.2002р.по 07.10.2003р. - підземний прохідник з правом ведення вибухових робіт ЗАО "Артель старателів "Юдомська". Таким чином позивач працював в шкідливих умовах праці не тільки на ПАТ "Кривбасзалізрудком", а й на інших підприємствах, що підтверджується його трудовою книжкою та актом розслідування хронічного професійного захворювання від 04.03.2011р. Враховуючи вищевикладене, ПАТ "Кривбасзалізрудком" не може відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна іншим підприємством. Як вбачається із позовної заяви позивач працював підземним прохідником на шахті "Першотравнева-2" В/О "Кривбасруда", на якій під час виконання трудових обов'язків він втратив професійну працездатність. ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником ш."Перціотравнева - 2", про що свідчать наступна низка наказів: наказ № 349 від 20 вересня 1989 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого було ліквідовано Першотравневе РУ; наказ № 423 від 1 листопада 1989 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого в пункті 1 слово "упразднить" читати "ликвидировать"; наказ № 169 від 26 грудня 1994 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого було ліквідовано шахти Першотравнева - 1 і Першотравнева - 2; наказ № 1 від 05 січня 1998 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого було ліквідовано шахту "Першотравнева"; наказ № 12 від 20 січня 1998 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого було створено в складі об'єднання на правах структурної одиниці на базі шахти "Першотравнева" шахту "Першотравнева - Дренажна"; наказ № 139 від 11 вересня 1998 року ВО по видобутку руд підземним засобом "Кривбасруда", відповідно до якого було виключено зі складу структурних одиниць ВО "Кривбасруда" шахти "Гігант-Дренажна" та "Першотравнева-Дренажна"; наказ Міністерства промислової політики України № 262 від 29.07.1998 року, відповідно до якого було створено нове підприємство "Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахист" (управління "Кривбасгідрозахист"), яке створено на базі державного майна шахт "Гігант-Дренажна" та "Першотравнева-Дренажна"; наказ Міністерства промислової політики України № 315 від 25 червня 2004 року, відповідно до якого було створено державне підприємство "Кривбасшахтозакриття"; наказ Міністерства промислової політики України № 104 від 17 березня 2006 року, відповідно до якого було ліквідовано "Криворізьке державне гірничорудне управління гідрозахист" (ДП "Кривбасшахтозакриття"). Згідно п. 4 цього наказу ДП "Кривбасшахтозакриття" на підставі передавального акту прийняло на баланс до статутного фонду майно ДП "Кривбасгідрозахист", яке залишиться після задоволення вимог кредиторів". Таким чином, наказом № 139 від 11.09.1998 року шахта "Першотравнева-Дренажна" була виключена зі складу структурних одиниць ВО "Кривбасруда" і на базі ш. "Першотравнева-Дренажна" та "Гігант-Дренажна" було створено нове підприємство "Кривбасгідрозахист", майно якого після ліквідації було передано до "Кривбасшахтозакриття". Тому в даному випадку ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником шахти "Першотравнева-2", оскільки її правонаступником є "Кривбасшахтозакриття". Отже, ПАТ "Кривбасзалізрудком" не відповідає за шкоду, заподіяну іншими підприємствами. Той факт, що ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником ліквідованих шахт неодноразово був встановлений судовими органами, а саме: рішенням Апеляційного суду м. Кривого Рогу від 01.02.2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ "Кривбасзалізрудком" про відшкодування моральної шкоди позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку з тим, що ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником ліквідованої шахти Першотравнева - 1; рішенням Жовтневого районного суду м Кривого Рогу від 22.06.2011 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області м Кривого Рогу від 17.11.2011 року по справі за позовом [PERSON] до ПАТ "Кривбасзалізрудком" про відшкодування моральної шкоди позивачу було відмовлено в повному обсязі в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з тим, що ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником ш."Перціотравнева - 2". Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як встановлено судовими рішеннями в аналогічних справах, які набрали законної сили та копії яких надані до заперечення, ПАТ "Кривбасзалізрудком" не є правонаступником у відносинах з працівниками шахти "Першотравнева-2" і як наслідок не може нести відповідальність за дії адміністрації шахти "Першотравнева-2" ВО "Кривбасруда". Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У зв'язку із цим ПАТ "Кривбасзалізрудком" звільняється від доказування факту відсутності правонаступництва прав та обов'язків шахти "Першотравнева-2" ВО "Кривбасруда". При обґрунтуванні своїх позовних вимог Позивач не посилається та не звертає уваги на статтю 9 Закону України "Про охорону праці", яка покладає обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності, на Фонд відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". [PERSON] виконував роботу відповідно до трудового договору, тому він, відповідно до ч. 1 ст. 6 вищезазначеного Закону України є суб'єктом страхування від нещасного випадку. Згідно із статтями 1, 15, 21, 28, 34 зазначеного Закону в разі настання страхового випадку, а саме з часу встановлення втрати професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, відшкодування шкоди відноситься до обов'язку Фонду, а не роботодавця. В рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року "У справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) в п. 4.2. зазначено: "Передбачене статтею 237-1 КЗпП України і статтею 1167 Цивільного кодексу України відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), та на інших підставах". Крім того, відповідно до ч.3 ст. 42 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ, фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичнйх закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров'я застрахованого. Таким чином, відшкодування витрат Позивачу на лікування за рахунок ПАТ "Кривбасзалізрудком" суперечить нормам діючого законодавства, а також може призвести до збитків підприємства та порушити права та інтереси інших працівників підприємства, чисельність яких складає понад 10 000, в частині порушення строків виплати заробітної плати, права держави в частині своєчасного перерахування податків, тощо. Відповідно до Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я від 27.12.2001р. № 528, наявність шкідливих умов праці на підприємствах законодавчо допускається та вони характеризуються такими рівнями шкідливості виробничих факторів, які перевищують гігієнічні нормативи і здатні чинити несприятливий вплив на організм працюючого. У п.1.6. Гігієнічної класифікації зазначається, що робота в умовах перевищення гігієнічних нормативів може бути дозволена тільки при застосуванні засобів колективного та індивідуального захисту і скороченні часу дії шкідливих виробничих факторів (захист часом). Захист часом - це зменшення шкідливого впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу на працюючих за рахунок обмеження часу їхньої дії; введення внутрішньо змінних перерв, скорочення робочого дня, збільшення тривалості відпустки, обмеження стажу роботи у конкретних умовах. Таким чином, робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є об 'єктивним явищем. Крім того, відповідач забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих виробничих факторів відповідно до норм діючого законодавства, надавав позивачу додаткову відпустку за роботу в таких умовах праці. Обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини особи, яка її завдала. Дана обставина передбачена постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року N 5, в якій закріплено наступне: "Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні". Крім того, укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз'яснено його права та обов'язки, про умови праці, наявність на робочому-місці, на якому він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, при цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження, (докази додаються). Тобто, відповідач не приховував, важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв'язку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, а тому не може нести відповідальності у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. Таким чином, за роки праці у шкідливих умовах позивач з метою отримання більшої заробітної плати, більш тривалої відпустки відносно інших професій та виходу на пенсію на пільгових умовах з власної волі виконував важку роботу, що і призвело до значної втрати його здоров'я, також позивач не звертався до роботодавця з заявами про вжиття заходів щодо усунення шкідливих умов праці. Вищенаведене свідчить про те, що саме позивач винен у виникненні в нього професійного захворювання, яке призвело до втрати професійної працездатності у розмірі 50%. Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Різновидом висновку медичних органів, як підстави для відшкодування моральної шкоди, може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Таким чином, обставини справи щодо спричинення позивачу моральної шкоди повинні доводитися висновками медичних установ та тільки вони є допустимими доказами по справі. Таких висновків позивач не надав, тому факт спричинення моральної шкоди позивачу є недоведеним. А документи на які посилаються позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди, зокрема акт розслідування хронічного професійного захворювання та висновок МСЕК, є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання, проте зазначені документи жодним чином не може бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Позовна заява позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на трудових правовідносинах і у даному випадку повинні застосовуватись норми КЗпП України, зокрема ст. 233 та її положення про строк позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. Відповідно до ст. 268 ЦК України на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Але винятком з цього правила є правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності. Таким чином, без обмеження строком можуть бути заявлені лише вимоги, що витікають із правовідносин про порушення законодавства про оплату праці. В даному випадку позивач звернувся з позовною вимогою на підставі ст. 237-1 КЗпП України про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві, на які поширюються загальні строки позовної давності, передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України - три місяці. Так, втрата професійної працездатності [PERSON] встановлена висновком МСЕК у квітні 2013 року, а з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся в січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач з 26.01.2004 р. по 14.04.2011 р. працював у ПАТ "КЗРК" підземним прохідником.(а.с.13-21). За час роботи отримав професійне захворювання, висновком МСЕК від 13.04.2011 року йому з 11.04.2011 року йому встановлена 3 група інвалідності та 35% втрати професійної працездатності. 30.09.2009 року з позивачем стався нещасний випадок, по результатам розслідування був складений Акт розслідування нещасного випадку на виробництві, згідно висновку МСЕК від 13.05.2010 року йому встановлено 15% втрати професійної працездатності з 13.05.2010 року по травмі. При повторному переогляді висновком МСЕК від 22.04.2013 року йому встановлена 3 група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. (а.с.39-42). По факту професійного захворювання та нещасного випадку було проведене розслідування, про що складені відповідні акти. Як зазначено в п.п.12,13,17 Акту професійне захворювання від 10.02.2011 року, причиною виникнення професійного захворювання, став вплив шкідливих виробничих факторів протягом 13 років 6 місяців під час виконання професійних обов'язків.(а.с.36-38). Згідно п. 6 Акту розслідування нещасного випадку від 02.10.2009 року, комісія прийшла до висновку вважати нещасний випадок пов'язаний з виробництвом.(а.с.31-35). Таким чином у позивача на підставі висновку МСЕК від 13.05.2011 року, право на відшкодування моральної шкоди виникло з 13.05.2010 року, та повторно з 11.04.2011 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, тобто після того як вступив в силу Закон України „ Про внесення змін до Закону України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 лютого 2007 року, яким виключено частину 3 ст. 34 вищеназваного закону. Ст. 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно п.13 Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах під час виконання трудових обов'язків, а нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. З урахуванням вищевикладеного і виходячи з положень п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюються на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 23.05.2014 р., який затверджений державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, суд вважає, що вищевказані докази свідчать про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах.(а.с.15-18). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 50% втрати працездатності та третя група інвалідності, а також характер захворювань, пов'язаних з спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат" на користь [PERSON] 25 000,0 грн. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку позовною давності не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки з набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу). На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial