Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] треті особи [PERSON], що виступає на стороні позивача та п'ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, визнання заповіту [PERSON], посвідченого п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1992 року недійсним, визнання ідеальних часток спадкового майна та їх розподіл між спадкоємцями першої черги за законом. В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликається на те, що вона, позщивач , та члени її сімї, а сме: чоловік [PERSON] та син [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS]. Крім них, у даному житловому будинку, тобту у будинку [ADDRESS], зареєстровані та проживають: сестра - [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їхні діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У цьому будинку також зареєстрована її сестра - [PERSON] із донькою [PERSON], однак останні, фактично мешкають за іншою адресою. З 1966 року даний будинок складався із одного поверху та підвальних приміщень і належав на праві особистої власності їх матері- [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу від 08.09.1966 року. У 1988 році [PERSON] подарувала [PERSON] 2/10 житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці 600 кв. м., що складався з: житлової кімнати площею 9,0 кв. м.; житлової кімнати площею 14 кв. м. та коридору площею 4,6 кв. м. Даний договір посвідчений пятою державною нотаріальною конторою та оформлений в Львівському міжміському БТІ. Згідно цих документів, було видано реєстраційне посвідчення на право власності на частину житлового будинку. У власності ж та користуванні [PERSON], залишилось усі приміщення першого поверху та підвальні приміщення, що склали 8/10 частини будинковолодління. При цьому, між нею, позивачем, її сестрою [PERSON] та їхньою померлою матірю - [PERSON] була усна домовленість про визначення ідеальних часток в будинку, в результаті чого, в користування її позивача, [PERSON], та її сім'ї переходили саме ті житлові приміщення, щоб були зазначені в договорі дарування [PERSON], а сам договір дарування укладався задля того, аби отримати дозвіл на реконструкцію та надбудову житлового будинку. Рішенням виконкому Радянської районної ради народних депутатів м.Львова № 439 від 12.07.1988 року було задоволено заяву [PERSON] та дозволено провести реконструкцію будинку з розширенням житлової площі за рахунок надбудови другого поверху. Проектні пропозиції передбачали реконструкцію першого та надбудову другого поверхів, після чого на першому поверсі було запроектовано 4 житлові кімнати площею 68,6 кв. м. , кухня 8,4 кв. м., санвузол та два коридори площею 8 кв.м., що мали належати їй позивачу та [PERSON]. На другому поверсі передбачалось 4 житлові кімнати площею 79,9 кв. м.; кухні 8,4 кв.м.; санвузол та коридор, що відводились її сестрі [PERSON] та членам її сім'ї. Реконструкція першого поверху та підвальних приміщень проводилася за її, позивача, кошти та за кошти [PERSON] Другий поверх будувався силами сестри [PERSON]. Починаючи з 2004 року між [PERSON] та матірю - [PERSON] існував спір, що розглядався Франківським районним судом м. Львова за участю третіх осіб, а саме: членів сімї [PERSON]; [PERSON] та її дочки надії; [PERSON] та членів її сімї; Львівської міської ради; Львівського обласного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки; Львівського міського управління земельних ресурсів та Франківської районної адміністрації про реальний розподіл будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом [PERSON] про виділення належної їй частки в праві спільної часткової власності. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.12.2010 року позов [PERSON] був задоволений частково в частині поділу будинку, а у решті позовних вимог, як і у зустрічному позові, відмовлено. Не погодившись з даним рішенням, [PERSON] оскаржила його в апеляційному порядку. За результатами апеляційного розгляду, рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року рішення суду першої інстанції, в частині часткового задоволення позову [PERSON] щодо реального розподілу будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою скасовано та ухвалено нове рішення, яким здійснено реальний розподіл будинку частково задоволивши позовні вимоги [PERSON] та частково задоволено зустрічний позов [PERSON] про виділ в натурі належної їй частини в спільній частковій власності на будинок та виділення частки земельної ділянки по [ADDRESS], [INFO] [PERSON] померла. Звертає увагу суду, що догляд за матірю в період хвороби здійснювала вона, позивач, та деколи її старша сестра [PERSON], яка проживала окремо від них, проте часто навідувалась до мами. Витрати по похованню матері вона, позивач, взяла повністю на себе. У встановлені законом терміни, вона звернулись із заявою про прийняття спадщини до П"ятої Львівської державної нотаріальної контори. З такою ж заявою звернулася і її сестра [PERSON], оскільки знали , що покійна матір заповіту не залишала. Однак, при цьому їм стало відомо, що у вересні 2012 року їх старша сестра [PERSON] подала в нотаріальну контору про прийняття спадщини, додавши заповіт матері багаторічної давності. Відповідно до заповіту, померла [PERSON], усе належне їй майно заповіла заповіла [PERSON]. Разом з тим, про наявність даного заповіту нікому відомо не було, а тому вона , позивач [PERSON], ставить під сумнів його дійсність. Просить визнати за нею право власності на 1/3 частину спадкового майна покійної матері [PERSON] в порядку спадкування за законом , а саме 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS], що належав матері на праві особистої власності. Визнати недійсним заповіт [PERSON] , посвідчений 22.06.1992 року П"ятою Львівською державною нотаріальною конторою, а також визначити ідеальні частки частини житлового будинку [ADDRESS], що входить в склад спадкового майна [PERSON] та здійснити реальний розподіл між позивачем [PERSON], відповідачкою [PERSON] та третьою особою у справі [PERSON], як спадкоємцями померлої [PERSON] першої черги за законом у відповідності до цих часток. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали. Пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві та додатково пояснили, що вона, позивач, не володіє будь-якими правовстановлюючими документами на будинковолодіння будинку та виділення часткою земельної ділянки по [ADDRESS]. На даний час вона та члени її сім'ї займають дві кімнати, одна з яких належить [PERSON], після реконструкції. Про заповіт на ім"я сестри - [PERSON] ні їй, позивачу, ні сестрі [PERSON] відомо не було. Більш того, вона, позивач , постійно проживала із мамою, вела з нею спільне господарство, спільними зусиллями вони проводили реконструкцію будинку, а тому на її, позивача думку мама не могла скласти заповіт на [PERSON]. Вважає, що заповіт не відповідає дійсності або волі матері. Як позивач, так і її представники вважають, що підпис в заповіті не належить заповідачу. Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнала, подала суду письмові заперечення згідно яких вважає себе єдиним спадкоємцем після смерті матері [PERSON]. В судові засідання відповідач не прибувала, за виключенням судового засідання від 08 травня 2013 року, проте направила представника. Представник відповідача позовні вимоги в судовому засіданні заперечив, пояснивши, що заповіт був написаний покійною [PERSON] в 1992 році, згідно норм , дійсного на той час Цивільного кодексу в редакції 1963 року. Зазначив, що з часу складання заповіту, він міг бути скасованим або змінений, проте покійна цього не зробила, а тому заповіт відповідав її волі. Що стосується тверджень позивача та третьої особи про те, що їм не було відомо про заповіт, то це цілком реально, оскільки існує таємниця заповіту. Вважає, що підстав для визнання заповіту недійсним не існує, а усні домовленості між покійною та позивачкою про розподіл будинку не мають правового характеру. Третя особа [PERSON], що діє на стороні позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила, що відповідач [PERSON] є їх з позивачем, рідною сестрою. Із батьківського дому виїхала в 1985 році, коли вийшла заміж. Вона часто провідувала матір, проте не проживала із нею однією сім'єю. Всі витрати на догляд за матір'ю та її поховання взяла на себе позивач [PERSON], тому остання має право на свою частку в будинку. Представник третьої особи - П'ятої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційної справи № 601 будинку [ADDRESS] та матеріали спадкової справи № 461/2012 по смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами у відношенні до яких померла [PERSON] , являлась матірю. Відповідно до довідки ЛКП "Вулецьке" № 883 від 09.04.2012 року, в житловому будинку [ADDRESS] ( особняк), зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] , [PERSON]. Останні дві зареєстровані, проте фактично не проживають. До дня смерті в даному будинку була зареєстрована та проживала [PERSON], що сторонами не заперечується (а.с.19). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 березня 2012 року (ас. 27, 71). Після її смерті відкрилася спадщина, у звязку з чим, Пятою Львівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 461/2012, копія якої, долучена до матеріалів цивільної справи. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Із змісту статті 1223 ЦК України слідує, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а уже після, у встановлених законом випадках, спадкоємці за чергою. В матеріалах справи міститься заповіт, з якого вбачається, що він складений [PERSON] 22 червня 1992 року на імя дочки [PERSON]. Як зазначено у заповіті, спадкодавець заповідає 7/10 частини житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно із довідкою № 3/476 від 12 березня 2012 року, будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві часткової власності: 8/10 ч. за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності посвідченого Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою 08 вересня 1966 року в Р.№ 11998; 2/10 ч. - за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Пятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1988 року в Р. № 4331 (ас. 89). Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року здійснено реальний розподіл будинку та [PERSON] виділено в натурі належну їй частину в спільній частковій власності на будинок із виділенням частки земельної ділянки по [ADDRESS] ( АС. 24 -25). Дані фактичні обставини справи сторонами не заперечуються, а крім того встановлені судовим рішенням яке набрало законної сили, у звязку з чим, в силу вимог ч. 2 ст. 61 ЦПК України, суд звільняє сторін та учасників процесу від доказування даних обставин. Згідно із ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, всі три спадкоємці подали письмові заяви про прийняття спадщини, перших дві за законом, а остання - відповідач [PERSON], за заповітом ( ас. 69, 70, 91). Таким чином, відповідач прийняла спадщину відповідно до вимог закону, а відтак у позивача [PERSON] та третьої особи - [PERSON] відсутні підстави претендувати на право спадкування за законом, Отже, позовні вимоги про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/3 частину спадкового майна покуйної матері [PERSON], що померла [INFO], в порядку спадкування за законом, є безпідставними в силу наявності заповіту. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту [PERSON], посвідченого п'ятою Львівською державною нотаріальною конторою 22 червня 1992 року недійсним то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з недоведеністю таких. Так судом встановлено, що [PERSON] 22 червня 1992 року склала заповіт, на імя дочки [PERSON]. Як зазначено у заповіті, спадкодавець заповідає 7/10 частини житлового будинку разом з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Даний заповіт посвідчений старшим державним нотаріусом Ткачук Г.І. та зареєстрований у реєстрі за № 5356. Будь - яких підтверджень того, що нотаріус навела у заповіті недостовірні дані, у тому числі й, що заповіт підписаний у її, нотаріуса, присутності та, що особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено, позивачем та іншими учасниками процесу суду не надано. За таких обставин суд відхиляє твердження позивача, щодо відсутності волі спадкодавця та сумніву у належності підпису саме [PERSON] До такого висновку суд також приходить з урахуванням висновків судово-почеркознавчої експертизи № 4734 від 18.02.2014 року, відповідно до яких, ким виконані підписи від імені [PERSON] в графі "Підпис" на примірнику заповіту від її імені від 22.06.1992 року в графі "Розписка про одержання оформленого документу" в реєстрі для нотаріальних дій т. № 3 за 1992 рік під № 5356, встановити не виявилось можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. Продовження дослідження даного факту, суд вважає недоречним, оскільки судом вичерпані можливості у збиранні об'єктів для експертного дослідження і такі можливості пояснюються збігом часу. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Разом з тим, позивач та її представники не довели жодної з підстав, передбачених ст.. 203 та 205 ЦК України для скасування правочину, більш того, сторона навіть не покликалася на вимоги вказаних вище норм закону. Як вказано в п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 " Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування ", відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК України, визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору, вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. З огляду на викладене, суд також вважає, що позивач та його представники не довели в судовому засіданні підстав недійсності заповіту, як це визначено ст.. 1257 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed