Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] , де зареєстрована його донька - відповідач по справі, яка на теперішній час в ній не мешкає, добровільно не бажає знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає йому як власнику квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач та її законний представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, пояснили, що у разі задоволення позову, позивач може продати зазначену квартири і вона не залишиться відповідачу. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, оскільки у дитини є інше місце проживання, а тому її житлові права не порушуються. Суд, заслухавши думку учасників справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с.5). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , батьками якої є: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, повторно виданим 21.03.2019 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 233, та відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 10.07.2019 року № 934 (а.с.6, 13). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4989, та реєстраційного напису зробленого в реєстраційній книзі № 34 дод. Стор.213 реєстр № 83 від 16.01.2001 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 03.07.2019 року, виданої Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 03.07.2019 року за № 35398, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [INFO] , та [PERSON] (донька), [INFO] (а.с. 8). Актом щодо встановлення фактичного місця проживання від 02.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] в даній квартирі не проживає з 2014 року (а.с.9). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, суд вважає, що факт не проживання неповнолітньої [PERSON] , в квартирі позивача, за місцем реєстрації її батька, свідчить про те, що вона самостійно визначилася із своїм місцем проживання в іншому місці. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири, в якій залишається зареєстрованою його донька, чим позбавляє власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved