Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Камінь-Каширської районної ради, Камінь-Каширської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - [PERSON], про скасування рішення виконкому Камінь-Каширської районної ради в частині встановлення права власності на житловий будинок [PERSON] Позов обгрунтовує тим, що [INFO] року померла його баба [PERSON], [INFO] року помер його дід [PERSON], по смерті якого залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. Вказав, що за життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів йому вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, для визнання права власності на які звернувся до Камінь-Каширського районного суду з відповідним позовом у зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. При розгляді цивільної справи було встановлено, що частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], покійна [PERSON] заповіла [PERSON], оскільки рішенням виконкому Камінь-Каширської районної ради від 11.02.1988 року № 30 було встановлено право власності на цей житловий будинок за [PERSON] В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Просять суд визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Камінь-Каширської районної ради Волинської області від 11.02.1988 року № 30 в частині встановлення права власності на житловий будинок за [PERSON] (назва вулиці і номер будинку не вказано). Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] та представник відповідача Камінь-Каширської районної ради Хитрик В.М. позов [PERSON] не визнали, в задоволенні його просять відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів представника третьої особи, дослідивши докази, надані сторонами та витребувані судом, допитавши свідків, прийшов до висновку про необхідність задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В суді з"ясовано, що рішенням виконкому Камінь-Каширської районної ради Волинської області від 11.02.1988 року № 30 „Про оформлення права власності на житлові будинки Раковоліської сільської ради" встановлено право власності на житловий будинок [PERSON] (№ 388) та [PERSON] (№ 388) Раковоліської сільської ради народних депутатів, надано дозвіл Камінь-Каширському філіалу Луцького бюро технічної інвентаризації видати [PERSON] та [PERSON] свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок (назва вулиці і номер будинку не вказано), у встановленому порядку провести їх реєстрацію та видати реєстраційні посвідчення, що підтверджується архівним витягом з рішення виконкому Камінь-Каширської районної ради від 11.02.1988 року № 30. Крім того, встановлено, що станом на 15.04.1991 року за адресою: [ADDRESS], значилось два господарства, одне з яких відносилось до колгоспного двору і рахувалося за [PERSON], та господарство робітників, головою якого була [PERSON], які проживали в одному будинку. Оглянутими в суді виписками з погосподарських книг за період з 1967 року по 1990 роки стверджується, що сім"я [PERSON] та [PERSON] проживали в одному житловому будинку за [ADDRESS] в якому було відкрито два погосподарських номери. В погосподарських книгах наявні записи щодо належності господарств [PERSON] та [PERSON] до колгоспного двору кожного. За наведений період вказані різні розміри часток житлового будинку, 1962 року забудови, які належали кожному колгоспному двору. Згідно з положеннями ст.120 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), що був чинним на час виникнення спірних відносин, колгоспний двір є сімейно-трудовим об'єднанням осіб, які використовують на праві спільної власності майно двору для ведення підсобного господарства та сімейних потреб. Сім'я селянина-колгоспника складає основу колгоспного двору, а належність до неї - одна з умов членства в колгоспному дворі. Відповідно до положень цієї ж статті, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент, відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Статтею 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України „Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, що виникли після введення в дію цього закону. До правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, а отже спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватись за нормами, які регулювали власність цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04. 1991 року не втратили право на частку у його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. На виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян яким ці будинки належали. Згідно з Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Під час розгляду справи в суді беззаперечно було встановлено, що на момент винесення рішення виконкому Камінь-Каширської районної ради від 11.02.1988 року № 30 [PERSON] не була власником цілого житлового будинку, в якому на той час проживала, а була головою двору в господарстві робітників; проживала в одному будинку з сім"єю [PERSON], яке відносилось до суспільної групи колгоспного двору, за якими теж вказано право власності на будинок [ADDRESS] Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення органу місцевого самоврядування виконкому Камінь-Каширської районної ради про встановлення права власності на спірне домоволодіння було оформлено з порушенням діючого на той час законодавства. Юридично, згідно правовстановлюючих документів, співвласниками домоволодіння, що по [ADDRESS] були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і їм належали частки у вказаному домоволодінні. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином, рішення виконкому Камінь-Каширської районної ради Волинської області від 11.02.1988 року № 30 в частині оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON] слід визнати незаконним та його скасувати. За таких обставин, на переконання суду, позов підлягає до задоволення, оскільки судом встановлено, що рішення Камінь-Каширської районної ради Волинської області від 11.02.1988 року за № 30 приймалось без врахування інтересів інших осіб, в тому числі позивача. Питання про розподіл судових витрат необхідно вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved