Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку в процесі розгляду уточнив (т. 1 а.с. 2-3, т. 2 а.с. 1-2). Зазначив, що з 1990 по 1998 рік перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], за час якого у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. 1993 року їм на підставі ордеру було надано для проживання квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після розлучення відповідачі [PERSON] разом із [PERSON] переїхали на нове місце проживання та з 1998 року за адресою місця реєстрації не проживають. Відповідач [PERSON] [INFO] року народила дочку [PERSON], а [INFO] року - дочку [PERSON], які також зареєстровані за адресою: [ADDRESS], про що позивач дізнався в будинкоуправлінні. На особовий рахунок позивача щодо утримання вказаної квартири на відповідачів нараховуються борги, які відповідачі не сплачують. У зв'язку з наведеним просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON] у процесі розгляду справи подала заперечення проти позову, якими просила відмовити в його задоволенні, оскільки, на її переконання, позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства (т. 1 а.с. 234-238, т. 2 а.с. 51-53). У судове засідання з'явилися позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON], які підтримали позовні вимоги, відповідач [PERSON], відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи [PERSON], які заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Будинкоуправління № 3 Житомирської КЕЧ району подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Під час вирішення справи поклався на розсуд суду (т. 2 а.с. 186). Представник третьої особи УДМС України в Житомирській області також просив проводити розгляд справи за його відсутності (т. 1 а.с. 34). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з довідкою БУ № 3 № 178 від 11 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 4) за адресою: [ADDRESS], зареєстровані, зокрема: позивач [PERSON], 04.08.1967 р. н.; відповідач [PERSON], [INFO] - колишня дружина позивача, з якою позивач перебував у шлюбі до 07.08.1998 р. (т. 1 а.с. 56); відповідач [PERSON], [INFO] - донька позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]; [PERSON], [INFO] - дочка відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 173); [PERSON], [INFO] - дочка відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 185). Згідно талону до ордеру №624 (а.с. 5), виданого 14.12.1993 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (як членам сім'ї), останні мають право на занняття 2 кімнат в квартирі [ADDRESS]. У згаданій квартирі прописані, зокрема, але не виклюно, позивач та відповідачі (а.с. 4 т. 1). Згідно з довідкою КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради № 2629 від 19 травня 2017 року відповідно до наявних даних, що перебувають у матеріалах інвентаризаційної справи № 568 станом до 31 грудня 2012 року за відповідачами [PERSON] та [PERSON], поміж інших двох власників, зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру, загальною площею 41,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 117). За інформацією КУ "Центральна дитяча міська лікарня" діти [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку в дитячій поліклініці № 2 та їм надавалася медична допомога на дому за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 50). Згідно з актами обстеження на проживання від 01 серпня 2000 року (т. 1 а.с. 59), від 05 травня 2015 року (т. 1 а.с. 58), від 01 січня 2016 року (т. 1 а.с. 60), складеними уповноваженими особами Виконавчого комітету Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, зі слів сусідів, за адресою: [ADDRESS], з 1998 року не проживає його минула дружина [PERSON], дочка [PERSON] та онучка [PERSON] та що останні проживають у м. Житомирі (т. 1 а.с. 58). Свідок [PERSON] яка є сусідкою позивача та відповідачів, повідомила, що ніхто в квартирі постійно не живе, років п'ять тому проживали квартиранти. Від постачання електричної енергії квартира відключена. Як позивач, так і відповідачі бувають дуже рідко у квартирі. Свідок [PERSON], який товаришує з позивачем, повідомив, що часто приходить до позивача, відповідачів не бачив, лише сина відповідача [PERSON]. Свідок [PERSON], який є хрещеним батьком позивача, повідомив, що проживав у позивача в 2002 році біля місяці, у 2010 році біля тижня, та деякий період у 2013 році, однак відповідачів ніколи не бачив. Свідок [PERSON], яка є жінкою позивача, повідомила, що відповідачі не проживають з 1998 року. У квартирі проживає позивач з сином. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України кожній особі гарантовано право на житло. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк може бути продовжено. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Щодо позовних вимог в частині позбавлення права користування квартирою №59 в будинку №39 по вул. Авіаційній в смт. Озерне відповідача [PERSON] суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного. Під час розгляду справи [PERSON] заперечила щодо позовних вимог, вказавши, що не проживала у спірній квартирі з тих причин, що позивач чинив їй перешкоди. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження цього суду надано не було. Так як відповідач не зверталася протягом тривалого часу до компетентних органів з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом або щодо неправомірної поведінки позивача, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача стосовно визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стосовно позовних вимог стосовно [PERSON], малолітніх [PERSON] та [PERSON] суд зазначає таке. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини). Частинами 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з висновком опікунської ради Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області № 9 від 12 грудня 2017 року остання дійшла висновку про неможливість визнання дітей [PERSON], яка є житиною -інвалідом (а.с. 104 т. 1) та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (т. 2 а.с. 171). Суд, зважаючи на висновок опікунської ради Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, який не суперечить висновку суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги позивача про визнання дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, так само як і у задоволенні позовної вимоги про визнання такою, що втратила право користування їх матері - [PERSON], для забезпечення дітям захисту і піклування, які необхідні для їх благополуччя, для якнайкращого забезпечення інтересів дітей та у зв'язку з очевидною необхідністю перебування дітей разом із матір'ю. Отже з огляду на наведене, суд вважає задовольнити позовні вимоги частково, визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Отже, з відповідача на користь позивача має бути стягнено судовий збір у розмірі 217 грн. 80 коп.

Outcome: partial