Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Одеська міська рада, Міністерство оборони України, про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 05.03.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 15.03.2018 року позивачем були усунуті недоліки позову та подано позовну заяву в новій редакції.(а.с.18-20). Ухвалою суду від 16.03.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 28.03.2018 року позивачем були усунуті недоліки позову та відкрито провадження по справі. У позовній заяві [PERSON] просить суд зобов`язати [PERSON] публічно в його присутності на наступній після набрання законної сили рішенням суду сесії Одеської міської ради заявити про вибачення перед [PERSON] та спростувати інформацію, що [PERSON] має служити в армії та є інвалідом хреновим, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 176200 грн. Обґрунтований позов тим, що 16.02.2018 року приблизно о 10-30 позивач знаходився в будівлі Одеської міської ради, де в той час розпочиналося сесійне засідання. Повз нього пройшов, прямуючи до сесійної зали, [PERSON] , котрий звернуся до позивача на російській мові зі словами «ти іди в армію служити, інвалід хренов». Цей вислів позивач розцінює, як такий, що принижує його честь та гідність, а також цілої соціальної групи-людей з інвалідністю. Зі сторони відповідача, на думку позивача, такий вислів був прямим проявом зневажливого ставлення, оскільки відповідач знав, що [PERSON] є особою з інвалідністю з дитинства через вродженні вади зору (його ліве око майже не бачить). А для більшого приниження позивача вжив у своєму вислові слово «хренов». Ці слова були сказані публічно, в присутності представників ЗМІ, державних службовців та інших громадян. Вважає, що таким вчинком відповідач порушив військову присягу, оскільки на той момент [PERSON] перебував на посаді заступника військового комісара Приморського району м. Одеси та депутата Одеської міської ради. Події 16.02.2018 року публічно принизило честь та гідність позивача, й як особу з інвалідністю, й як чоловіка, й як громадянина України, завдали йому душевних страждань. У зв`язку з чим [PERSON] звертається до суду й просить захисти його честь та гідність, а також стягнути моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 176200 грн. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 27.03.2018 року № 901/0/15-18 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді [PERSON]. [PERSON], з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 05.05.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 02.07.2018 року. 02.07.2018 року підготовче засідання відкладалося на 03.09.2018 року, у зв`язку з неявкою відповідача по справі та відсутністю у суду доказів щодо його належного сповіщення. Ухвалою суду від 03.09.2018 року підготовче засідання по справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті на 20.11.2018 року. При цьому в підготовчому засіданні були присутні позивач, його представник, представник відповідача та представник Одеської міської ради, який вважає позов необґрунтованим. У судовому засіданні 20.11.2018 року позивачем, його представником адвокатом Оксютою В.В. надано пояснення по суті спору які підтвердили викладені обставини і підставі в позові та зазначили, що це сталося перед початком сесії Одеської міської ради в той же час позивач проводив онлайн трансляцію на свою сторінку у фейсбуці всіх подій та коментарями, що ця вада у нього з дитинства а також допитано свідка [PERSON] , після чого оголошено перерву по справі до 20.12.2018 року. При цьому представник відповідача - [PERSON] позов не визнала та просила суд залишити його без задоволення, та зазначила що відповідач знав що позивач є особою з інвалідністю, проте не порушував права позивача і саме завдяки трансляції самим позивач зі свого телефону викладених подій та на своєму Інтернет ресурсі така інформацію стала відома необмеженому колу людей, тобто позивач сам розповсюдив таку інформацію. 20.12.2018 року розгляд справи відклався на 08.02.2018 року, у зв`язку з неявкою у судове засідання сторони позивача. 08.02.2018 року судом по справі здійснено дослідження доказів по справі та оголошено перерву до 15.03.2018 року з метою підготовки сторонами до судових дебатів. У судовому засіданні 15.03.2019 року представник позивача Оксюта В. В. позов підтримав з викладених в ньому підстав та просив його задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] позов не визнавала та просила суд залишити його без задоволення. Представники 3-х осіб: Міністерства оборони України та Одеської міської ради у судове засідання не з`явились, суд належним чином сповістив їх про день, час та місце судового засідання по справі, заяв про розгляд справи у їх відсутності не надавали. За згодою представників позивача та відповідача, згідно вимог ст. 223 ЦПК України судом ухвалено проводити судове засідання та винести рішення по справі у відсутності зазначених представників по справі. Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судових засіданнях, заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи та оглянувши відеозапис події, суд приходить до наступних висновків. Предметом позовних вимог є : зобов`язання відповідача публічно в присутності позивача на наступній сесії Одеської міської ради заявити про вибачення перед позивачем та спростування інформації, що позивач, [PERSON] , має служити в армії та є інвалідом хреновим. Крім цього також предметом позовних вимог є стягнення моральної шкоди, завданої приниженням, у розмірі 176 200 грн. Згідно із статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Із пояснень представника позивача, наданих у судових засіданнях, встановлено, що [PERSON] , який є громадським діячем, знаходився в приміщенні Одеської міської ради при вході до сесійної зали та за допомогою свого мобільного телефону проводив потокову пряму трансляцію через Інтернет (стрим), при цьому до зали заходив відповідач 16.02.2018р. і який публічно звернувся до нього зі словами «їди в армію служити, інвалід хренов», хоча й знав, що позивач є особою з інвалідністю з дитинства, цим самим на думку позивача принизив його, у присутності необмеженого кола осіб. Також представник позивача пояснив суду, що позивач не може служити в армії у зв`язку з наявністю інвалідності. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 20.11.2018 року позов повністю підтримав. Зазначив, що описана у позові подія сталася 16.02.2018 року в приміщенні Одеської міської ради, куди він прибув як член територіальної громади та вів он-лайн трансляцію сесії на свою сторінку у фейсбуці. Під час цієї трансляції позивач коментував все що там відбувалося, а повз нього пройшов відповідач і сказав «А ти взагалі їди служити, інвалід хренов», чим завдав [PERSON] моральної шкоди. Крім позивача зазначені слова відповідача чув його знайомий [PERSON] та представники ЗМІ які поряд нього стояли. Після цього позивач пробув в приміщенні ОМР до кінця сесії та покинув сесійну залу, оскільки йому було неприємно знаходиться з відповідачем в одному місці. Зазначена подія завдала позивачу сильних душевних хвилювань, а також такими словами відповідач образив не лише його, а цілу соціальну групу - осіб з інвалідністю. Представник відповідача у своїх поясненнях зазначала, що позивач сам навмисно розповсюдив відео цього інциденту в своїх соціальних мережах, а до того часу неодноразово сам через засоби масової інформації поширював інформацію про отримання ним пенсії по інвалідності. Таким чином відповідач не поширював вказану інформацію, й його слова не є недостовірними, а тому не є такими, що потребує спростування, а є оціночними судженнями відповідача. Розповсюдження самим позивачем відео події вказує, що це не спричинило йому ні душевних страждань, а ні моральної шкоди. Свідок [PERSON] під час його допиту суду зазначив, що позивача він знає приблизно 2-3 року через його громадську діяльність. Зазначив, що того дня вони з позивачем та іншими, невстановленими судом особами, прибули в приміщення сесійної зали на сесію ОМР через цікавість, їх спочатку на пускали до сесійної зали, однак він все ж таки пройшов та багато інших людей пройшли та стояли у проході зали разом з позивачем, незабаром повз них пройшов [PERSON] , при цьому сказавши [PERSON] «а ти взагалі їди служити, інвалід хренов». Свідок особисто відповідача не знає, але його слова звучали як підколка та як негативне відношення саме до позивача по справі. На питання представника позивача свідок зазначив, що все відбулося швидко, позивач відповідачу нічого не казав, а слова відповідача чули може десь 2-3 особи. На питання представника відповідача свідок сказав, що конкретно відповідачу позивач нічого не казав, однак позивач вів стрім зі свого телефону на свою Інтернет сторінку всього, що там відбувалося, що саме позивач сказав, коли повз нього проходив [PERSON] він не чув. На питання суду свідок відповів, що йому відомо, що позивач є інвалідом, оскільки останній сам це розповідав журналістам 2 роки назад і що [PERSON] є інвалідом і про це всі знають. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Із наведеного вбачається, що в справах про захист честі, гідності та ділової репутації, захисту підлягають порушені немайнові права особи у разі сукупності таких обставин як поширення інформації, інформація стосується певної фізичної особи, інформація є недостовірною (не відповідає дійсності), поширення такої інформації порушує особисті немайнові права. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", роз`яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом та формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як зазначає позивач відповідач при вході до сесійної зали сказав йому фразу «а ти іди служити, інвалід хренов», проходячи повз нього. Зазначене також встановлено з наданої суду копії відеозапису. Почути це могли лише близько стоячі особи до позивача, які саме окрім свідка, судом не встановлено. Що позивач вів он-лайн трансляцію сесійного засідання, яке на той час ще й не почалося, відповідач знати не міг, а наявність на сесії Одеської міської ради представників ЗМІ не є фактом розповсюдження цієї інформації, при цьому суд враховує, що суду не надано достовірних доказів щодо оприлюднення такої інформації відповідачем і представниками засобів масової інформації. Окрім того, судом встановлено, що сам позивач за допомогою мобільного телефону через інтернет мережі оприлюднив події того дня через онлайн-трансляцію, коментував сказане та давав особисту оцінку. Виходячи з наведеного суд встановив, що відповідач при вході до сесійної зали перед початком сесії сказав у бік позивача фразу «а ти іди служити, інвалід хренов», проходячи повз нього, тобто ця інформація стосувалась саме позивача, яку також почув свідок [PERSON] , а тобто була доведена до його відома. Згідно із частинами четвертою, сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином вимога позивача про зобов`язання відповідача вибачитися на сесії Одеської міської ради не підлягає задоволенню, оскільки зазначена фраза не була оголошена під час сесії Одеської міської ради. Щодо недостовірності сказаних слів «а ти іди служити, інвалід хренов». Недостовірною вважається така інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Аналізуючи слова «а ти іди служити..» суд не вбачає тут поширення недостовірної інформації, оскільки на думку суду ці слова свідчать про бажання відповідача щодо служби позивачем в армії, тобто це є оціночними судженнями і не порушує його особисті немайнові права. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Законом України, від 19.12.2017, № 2249-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" були внесені зміни у Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., N 21, ст. 252 із наступними змінами):1) у назві слово "інвалідів" замінити словами "осіб з інвалідністю"; у тексті Закону слова "інвалід", "дитина-інвалід" та "інвалід з дитинства" в усіх відмінках і числах замінено відповідно словами "особа з інвалідністю", "дитина з інвалідністю" та "особа з інвалідністю з дитинства" у відповідному відмінку і числі, крім частини першої статті 11 і другого речення статті 37, згідно із Законом України від 19 грудня 2017 року N 2249-VIII) ; 2) у частині третій статті 2 слова "Конвенції про права інвалідів" замінити словами "Конвенції про права осіб з інвалідністю"; Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 2 цього Закону особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Таким чином до 19.12.2017р. такі особи мали визначення як інвалід, а після цієї дати - як особа з інвалідністю. Позивач сам підтвердив, що є людиною з інвалідністю, а також надав до суду довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ №789582 від 09.02.2016 року, згідно якої [PERSON] присвоєно 3 групу інвалідності з дитинства по зору безстроково. З цієї довідки суд вбачає, що здійснювався повторний огляд інваліда. А тому інформація, що просить спростувати позивач (а саме в частині фрази «інвалід») на думку суду не є такою, що потребує спростуванню та не є недостовірною. Крім того, суд вважає, що слова відповідача, що позивач є «інвалідом» не ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, бо така інформація лише є ознакою про те, що позивач має певний розлад функцій організму. Тобто така інформація не містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі . Щодо інших висловлювань, зокрема «хренов» та про «ти іди служити в армію», то в даному випадку має місце оціночне судження особи, яке ґрунтується на її переконанні, на певній оцінці таких обставин, а тому згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту. Тлумачення слова «хренова» - дуже погано, з рук геть погано, важко, неякісно, нездорово, негаразд, не блискуче, паршиво, незадовільно, Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути тлумаченні як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є Людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними джерелами інформації. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Дійсно, слово «хренов» - це негативна оцінка особи. Проте це слово не відноситься до брутального, принизливого чи непристойного. Тому суд вважає, що суб`єктивну оціночну думку відповідачем висловлено не в брутальній, принизливій чи непристойній формі, чим не принижено гідність, честь позивача. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Таким чином негативна достовірна інформація не підлягає спростуванню та її розповсюдження не є порушенням охоронюваних законом прав позивача. Інформація, яка є достовірною, не може порушувати особисті немайнові права або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в світлі наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено самого факту поширення відповідачем інформації, яка може бути визнана судом недостовірною, тобто не доведено існування юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, як це передбачено в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Крім того як зазначено представником позивача [PERSON] є громадським та політичним діячем, а публічна особа повинна бути готова до критики, оскільки межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції N 1165(1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Тому позивач повинен усвідомлювати значення свого публічного статусу бути готовим до критики його дій, в тому числі негативної та належно сприймати таке ставлення. Суд, застосовуючи наведені норми права, дійшов до висновку про відмову в позові, оскільки поширена відповідачем інформація про позивача є неприємною для неї, однак вона не виходить за рамки суспільної моралі. Інформацію висловлено у формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Слід звернути увагу і на те, що Верховний Суд (КЦС), розглядаючи справу № 61/8035/16-ц у своїй постанові від 28.03.2018 дійшов висновку, що критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.( ч.3 ст. 23 ЦК ) Згідно зі ст. 280 ЦК України фізична особа, особисте немайнове право якої порушено, має право на відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, яку їй завдано у зв`язку з таким порушенням. Відповідно до п.п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та урахуванням інших обставин. Суд вважає, що також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки вони є похідними від позовних вимог про захист честі та гідності. Крім того, у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення його особистих немайнових прав на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, факту поширення недостовірної інформації щодо нього відповідачем, а також приймаючи до уваги, що позивачем в порядку ст.13, 81 ЦПК України не представлено належних доказів про заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, або ж при настанні інших негативних наслідків, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Також суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 1, 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не може зобов`язати відповідача змінити внутрішні переконання, а тому зобов`язання вибачитися буде втручанням у внутрішній світогляд особи. Думку щодо неможливості застосовувати такий спосіб захисту честі та гідності, як зобов`язання принести вибачення, висловив і Європейський суд у справах людини у рішенні від 05 травня 2011 року по справі за позовом редакції газети «Правое дело» (рос.) та Штекель проти України. Вибачення не може бути способом відновлення порушеного права, адже це категорія моралі, а не права. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вище викладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та дослідивши матеріали справи, в яких наявні зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, завдання позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру словами відповідача. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed