Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулося Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 2619,29 грн... В судове засідання не з'явився представник позивача, але направив до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не змінивши їх та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень не надав. Зачитавши заяву представника позивача та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР). За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види: - право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. - право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. - на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян: - дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; - використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; - додержувати правил користування жилими приміщеннями; - економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. У розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: - за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; - за заподіяння шкоди житловому фонду. Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3). Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Як передбачено статтями 67, 68, 162 Житлового кодексу Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зазначено, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, крім того такий обов'язок покладено на споживача. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за фактично надані послуги у вигляді постачання холодної води і водовідведення та вивезення побутових відходів. В судовому засіданні було встановлено, що предметом діяльності підприємства «Полтаватеплоенерго» є надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Нарахування за послуги теплопостачання здійснюються у відповідності до встановлених тарифів: - з 02.07.2008 року на гаряче водопостачання 32,35 грн. на одну особу, при наявності приладу обліку гарячого водопостачання нарахування проводиться з розрахунку 10,14 грн./куб.м.; - з 01.08.2008 року встановлено тарифи на послуги теплопостачання в розмірі 2,53 грн./кв. м опалювальної площі квартири (208,61 грн./Гкал. за наявності групового приладу теплової ненргії); - з 01.05.2009 року рішенням Полтавської обласної ради від 27 березня 2009 року встановлено тарифи на послуги теплопостачання в розмірі 2,76 грн./кв.м. опалювальної площі квартири (263,70 грн./Гкал. за наявності групового приладу теплової енергії) та 38,05 грн. гаряче водопостачання на одну особу, при наявності приладу обліку гарячого водопостачання нарахування проводиться з розрахунку 11,93 грн./куб.м.; - з 01.01.2011 року рішенням Полтавської обласної ради від 1 лютого 2011 року встановлено тарифи на послуги теплопостачання в розмірі 3,04грн./кв.м. опалювальної площі квартири ( 290,08грн./Гкал. за наявності групового приладу теплової енергії) та 41,86грн. гаряче водопостачання на одну особу, при наявності приладу обліку гарячого водопостачання нарахування проводиться з розрахунку 13,12грн./куб.м.; - з 01.07.2014 року постановою Національної комісії, що здісйнює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 06.06.2014 року № 650 (у редакції постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 13.06.2014 року № 664) встановлено тарифи на послугу з централізованого постачання гарячої води: - за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання - 25,60 грн./куб.м. (з ПДВ), за відсутності рушникосушильників - 23,88 грн./куб.м. (з ПДВ). - за відсутності в квартирі споживача засобу обліку гарячої води, нарахування плати за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води на одну особу здійснюється виходячи з вартості 1 куб.м. гараячої води, кількості діб надання послуг у розрахунковому місяці та норми питомого водоспоживання, затвердженого рішенням Полтавської міської ради № 354 від 28.12.2012 року. - з 01.08.2014 року постановою Національної комісії, що здійснює регулювання усфері комунальних послуг від 27.06.2014 року № 792 внесено зміни до постанови Національної комісі, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 06.06.2014 року № 650 та встановлено нові тарифи: на послугу з централізованого постачання гарячої води: - за умови підключення рушникосушильників до системи гарячого водопостачання - 28,15 грн./куб.м. поди (з ПДВ), за відсутності рушникосушильників - 26,43 грн./куб.м. води (з ПДВ); на послугу з централізованого опалення: - для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії - 394,07 грн./Гкал. (з ПДВ); для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії - 8,83 грн./кв.м. за місяць протягом опалювального періоду ( з ПДВ). Згідно повідомлення Дочірного підприємства "Електромотор-побут", від 31.03.2015 року вказано, що [PERSON] в гуртожитку за адресою [ADDRESS] проживав з 01.12.2005 р. до 31.05.2006 р. в кімнаті [NUMBER] закріплена площа за ним 9.6 м.2. З 01.06.2006 був переселений до кімнати [NUMBER] на площу 9.6 м.2 проживав до 01.02.2014 року. З 01.02.2014 р. в кімнаті [NUMBER] за ним закріплена площа 8.79 м.2, проживав до 01.10.2014 року. Взаємовідносини підприємства «Полтаватеплоенерго» та відповідача, по наданню послуг з теплопостачання регулюються Житловим кодексом України та «правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабміну України № 630. У відповідності до ст.ст. 64, 68 Житлового кодексу України та п.п. 14,17,35 «Правил утримання жилих та прибудинкових територій», затверджених Постановою КМУ від 17.05.2005 року № 76 наймач зобов»язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, в тому числі і за послуги теплопостачання в строки, встановлені чиним законодавством, повнолітні члени сім»ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність. Підприємство «Полтаватеплоенерго» надавало послуги з централізованого теплопостачання в квартиру відповідача по [ADDRESS] кв. [NUMBER], загальною опалювальною площею 8,79 кв.м. Відповідно до п.18 зазначених «Правил…», споживач зобов»заний оплачувати за спожиті послуги не піхніше 20 числа наступного за розрахунковим місяця. Ромір плати за надані послуги становить: за послугу централізованого опалення - 8,83 грн./кВ.м. за місяць протягом опалювального періоду, за послугу з централізованого постачання гарячої води - 26,43 грн./куб.м. Покладені законодавством зобов»язання, щодо оплати послуг з теплопостачання, відповідач не виконував. За період з 01.12.2011 року по 01.11.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 2115,29 грн. (а.с. 6-9). Крім того, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов»язання, зобов»язаний сплатити суму заборгованості із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. За період з 01.01.2012 по 01.11.2014 року нараховано індекс інфляції в сумі 330,97 грн. та 3% річних в сумі 89.09 грн . Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачем по справі було понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн.60 коп. (а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: approved