Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У серпні 2021 року позивач в інтересах якої діє адвокат Бібік А.В. звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог послалася на таке. З 21 січня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 14 березня 2016 року рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області шлюб між ними розірвано. 11 березня 2016 року рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , яка постійно проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, ніяким чином не піклується про неї, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться взагалі дитиною. Аліменти на утримання дитини не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01 серпня 2021 року становить 99434,00грн. Позивач, виховуючи доньку самостійно, вимушена була у 2019 році поїхати на заробітки до Республіки Польща разом з донькою, де вони отримали дозвіл на тимчасове проживання та роботу/ навчання до 23 травня 2024 року. У 2019 році [PERSON] була прийнята до Початкової школи №4, де навчатиметься у 2021/2022 роках. Посилаючись на неможливість вирішення спору у добровільному порядку, просить суд надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, зокрема до Республіки Польщі, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] , у супроводі матері - [PERSON] з 23 жовтня 2021 року по 31 грудня 2021 року та стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивачки Бібік А.В. подав суду письмову заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мав (вх. № 6084/21-вх. 11.10.2021.). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення за останнім відомим місцем реєстрації судових викликів рекомендованим листом з повідомленням, які повернулися з відміткою "адресат відсутній", та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. Від представника органу опіки та піклування Снігурівської міської ради Миколаївської області Номировської Н.М. надійшла заява про слухання справи у її відсутність (вх. № 6087/21-21 11.10.2021). За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 2009 року, який між ними було розірвано рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року (а.с. 15-16). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Нововасилівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області області 03 лютого 2011 року за актовим записом № 04 від 03 лютого 2011 року, сторони є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] в с.Галаганівка Снігурівського району Миколаївської області (а.с. 12). Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 11 березня 2016 року з відповідача на користь позивача на утримання доньки стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 02 березня 2016 року і до досягнення повноліття. Рішення набрало законної сили 22 березня 2016 року (а.с.17-18). Виконавчий лист про стягнення аліментів на підставі зазначеного судового рішення перебуває на примусовому виконанні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Згідно з розрахунком, станом на 01 липня 2021 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів за весь період стягнення складає 99 434,00грн (а.с. 19). Дитина [PERSON] відвідувала Снігурівський заклад дошкільної освіти № 7 (ясла-садок) Снігурівської міської ради. Згідно довідкою в.о. директора ЗДО №7 Слободянюк Н. , дитина регулярно відвідувала садок, завжди була охайна, доглянута. Мати дитини спілкувалась з педагогами та адміністрацією закладу, постійно цікавилась та приймала активну участь у житті дитини у груповому колективі. Батько дитини контакту із садочком не підтримував, із педагогами не спілкувався, в закладі ніколи не з`являвся, дитину до садочка приводила та забирала мати (а.с. 20.) Згідно з довідкою директора Галаганівського навчально-виховного комплексу Снігурівської міської ради Миколаївської області Коломоєць Г., [PERSON] впродовж трьох років відвідувала дошкільний підрозділ Галаганівського навчально-виховного комплексу. За час перебувала її у закладі, батько дитини [PERSON] не відвідував дівчинку, не був на жодному святі, не телефонував і не цікавився донькою, не приймав участі у її вихованні (а.с. 21). Згідно з довідкою ТОВ "Холіссмедіка" м. Люблін Польща від 22 червня 2021 року м. Грифіце (а.с. 22-23), батько дитини [PERSON] протягом 13 місяців не цікавився станом здоров`я доньки, ніколи не був присутнім, коли вона хворіла (а.с.23). Відповідно до довідки, виданої директором Початкової школи № 4 магістром Єжи Колодзейчк, у м.Грифіце, [PERSON] , громадянка України, яка проживає у [ADDRESS] , була прийнята до Початкової школи №4 у м.Грифіце у 2019 році та навчатиметься у навчальному році 2021/2022 (а.с.25). Рішеннями Західнопоморського воєводи Республіки Польща від 24 травня та 07 червня 2021 року позивачу та її доньці надано дозвіл на тимчасове проживання та роботу/навчання у Республіці Польща до 23 травня 2024 року (26-32). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною 7 статті7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналогічну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18), в якій зазначила, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; здійснює навчання в Початковій школі Республіка Польща, та має тимчасовий дозвіл на проживання в країні; з врахуванням положень статей 157 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд спільної дитини сторін за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, що відповідає інтересам дитини, оскільки такий виїзд має на меті її проживання та навчання в Республіці Польща. Відповідно до висновку №300 від 22 вересня 2021 року комісія з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Снігурівської міської ради вважають за недоцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] , посилаючись на невстановлення питання перетину позивачки разом з малолітньою дитиною кордону у 2019 році (надавав батько згоду чи перетнув разом з ними). Разом з тим, з вказаним висновком суд погодитися не може, оскільки він прийнятий формально без врахування інтересів дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршили її загальне самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину при позитивному вирішенні зазначеного питання, судом не встановлено. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон носить тимчасовий характер та не перешкоджає батьку брати участь у вихованні та спілкуванні з нею. Разом з тим, виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду не можливий раніше, аніж набрання цим рішенням законної сили. У зв"язку з наведеним вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково за зміни початкового періоду строку дії дозволу на виїзд дитини за кордон. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial