Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якому зазначила, що в період з 06.07.1992 по 13.12.2016 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час сумісного проживання [INFO] сторонами за спільні кошти був придбаний житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . Крім того за спільні кошти 2010 року був придбаний легковий автомобіль "ВАЗ", державний номерний знак [NUMBER] . Вказаним автомобілем користується відповідач. Сторони не можуть досягти згоди у розподілі зазначеного майна, яке набуте в шлюбі, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Сторона позивача в підготовче судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце його проведення. Від представника позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі. Не заперечували щодо ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову відповідачем. Крім того представник позивача просила не стягувати судові витрати із відповідача. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце його проведення. Подав заяву, в якій позов визнає повністю та не заперечує щодо ухвалення в підготовчому судовому засіданні рішення у зв`язку із визнанням ним позову. Не заперечував того факту, що зазначений житловий будинок та автомобіль були придбані під час шлюбу із позивачкою. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч.1,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06.07.1992 року, виданого відділом ЗАГС Добровеличківського Кіровоградської області, встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06.07.1992. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині - [PERSON] . ( а.с. 12 ) З рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 13.12.2016 у справі № 387/1046/16-ц з`ясовано, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 06.07.1992 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Добровеличківського РУЮ Кіровоградської області, актовий запис № 23 - розірвано. Після розірвання шлюбу залишити відповідачеві прізвище - [PERSON] . (а.с. 13-14) З договору купівлі продажу житлового будинку від 05.05.1997, укладеного між [PERSON] , [PERSON] ( продавці ) та [PERSON] ( покупець ), зареєстрованого в реєстрі за № 869, встановлено, що продавці передали за плату у власність покупцю, а покупець прийняв у власність належний продавцеві житловий будинок з надвірними будівлями за [ADDRESS] ( а.с.22-23 ) Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого Новоукраїнським РЕВ УДАІ при УМВС України в Кіровоградській області, та відповідно до довідки, виданої начальником ТСЦ № 8044 від 08.11.2019, встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 12.11.2019 (14:50), транспортний засіб [NUMBER] , 2010 року випуску, номерні знаки [NUMBER] , кузов [NUMBER] , з 14.12.2010 перебуває на реєстраційному обліку за громадянином [PERSON] , [INFO] . (а.с. 15) Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку ( доходу ) . Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором . Зважаючи на ті обставини, що спірне майно було набуте сторонами за час шлюбу, що не заперечується сторонами, а тому воно, на переконання суду, є спільною сумісною власністю даного подружжя, а позивач має право на 1/2 його частку. Відповідно до ч.1,5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду . Щодо розподілу спірного житлового будинку з господарськими будівлями, суд дійшов до таких висновків. На момент розгляду спору між сторонами не узгоджено способу розподілу житлового будинку в натурі та не погоджено його вартість. Крім того жодною із сторін не було внесено на депозитний рахунок суду грошової компенсації за належну кожному із них частку в спільному майні . Сторона позивача заявляла клопотання про проведення по справі судових товарознавчих експертиз, однак 12.05.2020 подала заяву , в якій відмовилась від данного клопотання, що унеможливило з`ясувати питання щодо варіантів розподілу спірного житлового будинку в натурі між подружжям . Відповідно до п. 25 ППВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи на ті обставини, що житловий будинок не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, суд вважає можливим в порядку розподілу спільного майна визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у спільній частковій власності сторін . Щодо розподілу та стягнення вартості 1/2 частки спірного автомобіля, суд дійшов до таких висновків. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як передбачено ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Згідно з п. 1 постанови Пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника за наявності будь-якого з передбачених п.п.1-4 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому рішення про припинення права особи на частку у спільному майні суд постановляє за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за належну їй частку у автомобілі ВАЗ211140, визначила вартість останньої, яка становить 70000 гривень . Крім того, остання фактично погодилася на ухвалення рішення по суті спору без попереднього внесення відповідачем на депозитний рахунок суду вартості належної позивачеві частки. Відповідач погоджується із вартістю належної позивачеві частки автомобіля, яка нею визначена враховуючи зміст його заяви про визнання позовних вимог. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що після одержання позивачем від відповідача грошової компенсації право власності на 1/2 частку вищезазначеного автомобіля має перейти до відповідача, адже за приписами абзацу 3 частини 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні є правомірними, відповідають способу захисту права та інтересів позивача, не порушують права та свободи відповідача, тому позов необхідно задовольнити у повному обсязі . Також у заяві представник позивача просила не стягувати судовий збір з відповідача. На підставі викладеного ст.ст.60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 321, 328, 356, 358, 361, 364, 365, 368 ЦК України, п. 25 ППВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя »,

Outcome: approved