Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу для виїзду дитини за межі держави, посилаючись на те, що в період з 08 жовтня 2005 року по 12 серпня 2010 року перебувала у шлюбних відносинах з [PERSON], від цих відносин у них народилась донька [PERSON], [INFO]. 12.08.2010 року їх шлюб розірвано, після припинення шлюбу відповідач майже не цікавиться вихованням дочки та не допомагає їм матеріально після розірвання шлюбу відповідач зовсім не цікавиться вихованням дочки та не допомагає їм матеріально, у них склалися тяжкі відносини через те, що останній ухиляється від сплати аліментів на утримання доньки, вони зовсім не спілкуються, влітку 2010 року [PERSON] виїхав у невідомому напрямку та перестав спілкуватися з позивачем та донькою, з червня 2010 року у нього склалась заборгованість по аліментах. Ухвалою Брянківського міського суду від 17.01.2014 року [PERSON] оголошено в розшук. На теперішній час в Україні, через проведення антитерористичної операції, склалась вкрай небезпечна для життя ситуація і позивач вирішила виїхати з дитиною до родичів у Росію. Але при оформленні документів на виїзд, з'ясувалося, що на мій виїзд разом з донькою за межі України потрібна згода її батька. Через відсутність дозволу на виїзд позивач не може виїхати за межі держави Україна разом з неповнолітньою [PERSON], а тому з метою вирішення цього питання звернулася до суду, просить вимоги задовольнити. Позивач, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилась, суду надала заяву про підтримку позову, розгляд справи за її відсутності та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON], [INFO] (актовий запис №80 від 29.03.2006 року), виданого відділом РАЦС Брянківського МУЮ, вбачається, що батьками дитини є відповідач та позивачка (а.с.5). Ухвалою Брянківського міського суду №410/75/13-ц (НП: 6-410/4/13) від 17.01.2014 року [PERSON], [INFO], останне відоме місце проживання: [ADDRESS], оголошено в розшук (а.с.7). Через невідомість місцеперебування відповідача і відсутність його дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON], мати дитини [PERSON] не може виїхати за межі держави Україна разом з донькою, чим наражає дитину на небезпеку через антитерористичну операцію у Луганській області. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Стаття 150 СК України визначає обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктом 2 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" передбачено, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.. Пунктом 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та ч. 3 ст. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд не вбачає підстав для будь-яких обмежень щодо реалізації [PERSON], [INFO] свого права на виїзд за межі України. Між тим, відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на виїзд з неповнолітньою дитиною за межі України відповідає інтересам дитини, направлена на виконання батьківського обов'язку щодо забезпечення піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не суперечить чинному законодавству, тому необхідно надати позивачу дозвіл на виїзд за межі держави разом з донькою без згоди батька дитини та допустити рішення до негайного виконання, оскільки від можливості негайно виїхати за межі держави залежить життя та здоров'я дитини. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення. На підставі ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 2 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", ст. 150, 155 СК України, та

Outcome: approved