Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником зазначеної квартири. Разом з ним в квартирі зареєстровані його дружина [PERSON], дочка [PERSON], а також відповідачі у справі [PERSON]- його дочка, зять [PERSON], та їх діти [PERSON] і [PERSON]. У 2010 році відповідачі виїхали жити до м.Київ. Приблизно з 2013 року переїхали мешкати до Росії. Він був проти того, щоб відповідачі проживали в Росії, тому дочка перестала з ним спілкуватись, і він протягом п'яти років не знає їхньої адреси. У зв'язку з тим, що збільшилась оплата комунальних послуг, він не має змоги сплачувати їх за відповідачів. Також він не має можливості оформити субсидію оскільки враховується кількість зареєстрованих осіб. Ухвалою суду від 28 вересня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі і визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. (а.с.23-24). Ухвалою суду від 15 листопада 2018року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. (а.с.75). Позивач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позові. Пояснив, що відповідачі не мешкають в квартирі позивача з 2010 року. Відповідачі, в тому числі неповнолітні діти, мешкають в Росії, отримали громадянство. Діти житлом забезпечені. Їх речі в квартирі позивача відсутні. Їх реєстрація створює перешкоди позивачеві в отриманні субсидії на житлово-комунальні послуги. Відповідачі в судове засідання не з'явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені на офіційному сайті" Судова влада України", сторінка "Дружківський міський суд" в розділі "громадянам", оскільки за місцем реєстрації відповідачі не проживають, інше місце проживання суду не відоме (а.с.81). Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.82). Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи, та у відсутність представника третьої особи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4). Суд встановив, що [PERSON], [PERSON] є батьками неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.15-16). Судом встановлено, що в квартирі позивача зареєстровані [PERSON] з 17.05.2005 року, [PERSON] з 19.07.2005 року, [PERSON], та [PERSON], як члени сім'ї позивача (а.с. 13, 21-22). Згідно Акту від 13.08.2018 року, який складений головою правління об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сокіл» родина [PERSON] в квартирі позивача не проживає з 2010 року (а.с.12), що також підтверджується поясненнями [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні в якості свідків. Судом встановлено, що сплату комунальних послуг здійснює особисто [PERSON].(а.с.51-73). Суд встановив, що відповідачам, в тому числі неповнолітнім [PERSON], [PERSON], УФМС по Ростовській області надано дозвіл на тимчасове проживання в Російській Федерації до 20.01.2019 року (а.с.47-50). У судове засідання органом опіки та піклування та піклування Дружківської міської ради висновку щодо доцільності визнання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] суду не надано, однак суд вважає, за можливе визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі позивача, оскільки мешкають разом з батьками в Російській Федерації, з 06.06.2018 року отримали громадняство Російської Федерації, що підтверджується відповдіними відмітками на їх свідоцтвах про народження, які переведені на російську мову (а.с.84,85). Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Діти проживають разом з батьками, які забезпечила їм умови проживання, забезпечені житлом, є громадянами іншої держави, а саме Російської Федерації, тому їхні житлові права та інтереси після зняття з реєстрації з квартири позивача порушені не будуть. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають з 2010 року, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени його сім'ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved