Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача служба у справах дітей Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівськомурайону як орган опіки та піклування про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В уточнених позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1978 року на їй праві приватної власності належить жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, адреса розташування будинку є адресою постійного місця проживання позивачки. Відповідно до Розділу III «Прописка» домової книги станом на дату подання позовної заяви в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 28.02.1979 р. - батько позивачки; 2. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 07.08.1990 р. - позивачка; 3. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 06.09.2011 р. - онука позивачки; 4. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 05.04.2014 р. - колишня невістка позивачки; 5. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 05.04.2014 р. разом із матір`ю [PERSON] ; 6. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 23.04.2014 р. - онука позивачки і донька [PERSON] . [PERSON] - відповідачка по справі, була в шлюбі з сином позивачки [PERSON] , доки він не помер [INFO] . За час шлюбу [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Також у відповідачки є син [PERSON] , [INFO] , якого [PERSON] не всиновлював. Після смерті [PERSON] відповідачка зібрала дітей і свої речі та пішла з дому. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени родини їй не чинили. За ці роки [PERSON] жодного дня не проживала в будинку позивачки. З часом, від органів опіки та піклування позивачці стало відомо, що [PERSON] позбавлено батьківських прав на обох дітей. Діти знаходились в дитячих будинках. На сьогодні відомо, що на дітей оформлено опіку. Відповідачка не проживає в спірному будинку з 2014 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі ним не цікавиться. Факт відсутності відповідачки з дітьми за місцем реєстрації понад один рік підтверджено Актом про фактично проживаючих осіб у житловому приміщенні. [PERSON] разом із своїм сином [PERSON] втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Відповідачка не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому [PERSON] , як власник житла, несе додаткові витрати на комунальні послуги, бо не може отримати субсидію на сплату цих послуг. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка [PERSON] просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Петрушенко Л.Л. позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог . Відповідачка [PERSON] , в судові засідання призначені на 15.04.20 р., 08.07.20 р., 02.11.20 р., 01.03.21 р.,15.06.21,15.09.21 р не з`явилась, про час і місце судових засідань була повідомлена належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причину неявки суд не повідомила. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З врахуванням клопотання позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представники третіх осіб - служби у справах дітей Запорізької міської ради, районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському в судовому засіданні проти позову заперечували, надали суду письмові пояснення та висновок про недоцільність визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У письмовому відзиву служби у справах дітей Запорізької міської ради зазначено, що підстава, на якій місце проживання малолітньої дитина реєструвалося в спірному житловому приміщенні, у судовому порядку не оспорювалася. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі та її проживання в іншому місці. Так на даний час [PERSON] , [INFO] має відповідний статус та влаштований в порядку, визначеним діючим законодавством України і проживає в зв`язку з цим в іншому місці. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Несплата коштів за користування житлово-комунальними послугами, також, не може бути підставою для визначення дитини такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників дитини. З урахуванням наведеного, факт не проживання дитини у спірному житловому приміщенні зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цьому житловому приміщенні, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона зареєстрована. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» наголошено на неприпустимості зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Отже, діючим законодавством України та міжнародними актами дітям гарантується право на свободу, особисту недоторканність, захист гідності та найкраще забезпечення їх інтересів. Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 1978 року на праві приватної власності належить жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183202017 від 02.10.2019 р. Згідно з довідкою від 20.11.2019 р. про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, адреса розташування будинку є адресою постійного місця проживання позивачки. Відповідно до Розділу III «Прописка» домової книги станом на дату подання позовної заяви в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 28.02.1979 р. - батько позивачки; 2. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 07.08.1990 р. - позивачка; 3. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 06.09.2011 р. - онука позивачки; 4. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 05.04.2014 р. - колишня невістка позивачки; 5. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 05.04.2014 р. разом із матір`ю [PERSON] ; 6. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 23.04.2014 р. - онука позивачки і донька [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Довідно до довідки про фактичне проживання особи від 09.04.2020 р. в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та фактично проживають: [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Зареєстровані, але фактично не проживають: невістка - [PERSON] , онука [PERSON] , внук [PERSON] . Довідка підписана головою квартального комітету № 31 та скріплена печаткою. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у Постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України у справі № 6- 709цс16 вирішував питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Стосовно визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON] , суд зауважує наступне. Відовідно до частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Цією нормою встановлено правило, відповідно до якого визначається місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а саме: місце проживання одного з батьків, з ким вона проживає. Однак, таке визначення місця проживання не є безумовною підставою для закріплення за такою особою права на проживання у певному житловому приміщені при вирішенні питання про позбавлення права користування цим приміщенням того з батьків, з яким ця особа проживає. [PERSON] набув право користування спірним житлом на підставі реєстрації в цьому житлі його матері. Факт не проживання відповідачки [PERSON] та її сина [PERSON] з травня 2014 року в будинку, який належить [PERSON] не заперечується учасниками справи та підтверджується належними та допустимими доказами. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають в спірному будинку більше семи років. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. До наступного часу наміру вселитися в будинок та проживати в ньому не виявляє. Судом вивчено та оголошено в судовому засіданні висновок від 08.10.2020 р. «1811/01-20/20.03-2263 органу опіки та піклування, в якому зазначено наступне: питання надання висновку щодо розв`язання спору за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , 01.10.2020 розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району. Встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Запорізької міської ради, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Малолітній [PERSON] . [INFO] , влаштований до сімейних форм виховання дітей-сиріт,та дітей, позбавлених батьківського піклування. Із наданих позивачем документів з`ясовано, що дитина була зареєстрована за місцем реєстрації матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за якою родина проживала до настання смерті чоловіка матері, на законних підставах. Статтею 167 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може повернутися до нього. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" наголошено на неприпустимості зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно з Законом України "Про охорону дитинства", статтею 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей. Відповідно до вимог частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР за дитиною, яка влаштована на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, жилеприміщення зберігається протягом усього часу її перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Враховуючи вказані вище обставини і вимоги законодавства України, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, діючи виключно в інтересах малолітньої дитини, вважає недоцільним визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як слід з цієї норми, суб`єктом вказаних правовідносин виступають діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] не є членом сім`ї позивача. ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає такі поняття, як: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше 6-ти місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціальні соціальні установи, заклади соціального обслуговування та захисту. Відповідно до статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі, якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором, або такий вибір робить за неї її представник чи представник відповідного органу (посадова особа). Як пояснила в судовому засіданні представник служби у справах дітей Запорізької міської ради, відповідачка [PERSON] позбавлена батьківських прав щодо сина [PERSON] , в зв`язку з чим, він до 2019 року перебував в державному дитячому закладі. З листопада 2019 р. [PERSON] усиновлений та мешкає з родиною в м. Бердянську. Частини 1-4 статті 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачають, що за такими дітьми зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки влаштування в прийомну сім`ю, дитячі будинки тощо. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідачка не проживає в спірному будинку, який належить [PERSON] без поважних причин більше семи років, в зв`язку з чим, є законні підстави визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] .

Outcome: approved