Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розвязання житлових проблем, посилаючись на те, що вони постійно зареєстровані та фактично проживають у кімнатах гуртожитку, що розташований по провулку Соколова, 9, у м. Полтаві. На підставі ордерів вони були вселені у кімнати гуртожитку. Зазначений гуртожиток був включений до статутного капіталу відповідача як товариства, створеного в процесі приватизації. З огляду на положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також того, що вони не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживають у ньому, а гуртожиток був включений до статутного капіталу Відповідача як товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), відповідач не має права виселяти, переселяти та відселяти їх без попереднього надання позивачам іншого житла, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому, а вони як мешканці гуртожитку мають право на попереднє одержання житла, придатного для постійного проживання у разі виселення, переселення та відселення. Відповідач не визнає за ними право, передбачене ч.1 ст.8 та ч.1 ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». З 25.11.2015 року відповідач надсилає їм повідомлення та оприлюднив зразок договору найму житлового приміщення, з яких вбачається, що він не визнає за ними право, передбачене ч.1 ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також право проживати у гуртожитку до розв'язання житлових проблем, передбачене частиною першою ст. 8 зазначеного Закону. Згідно із п.п. 1.3., 2.1., 2.2., 2.3., 4.1.6., 5.1.1., 7.3.1, 7.5 та 7.6 проекту договору найму житлового приміщення всупереч положенням ч.1 ст.8, ч.1 ст.19 Закону України «Про забезпечення гарантій реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» істотно змінюється правовий статус позивачів з мешканців, які постійно проживають у гуртожитку, на мешканців, які тимчасово проживають у гуртожитку. Згідно повідомлення ПАТ «Тепловозоремонтний завод» за підписом в.о. голови правління [PERSON] за вих. № 70-04/10-134 від 25.11.2015, адресованого одному з мешканців гуртожитку, запропоновано укласти договір найму житлового приміщення, який суперечить ч.1 ст.8 та ч.1 ст.19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а в разі відмови від укладання договору адміністрація відповідача залишає за собою право вжити заходів до виселення наймача, членів його сім'ї, які проживають разом з ним, без надання іншого житла. Тобто, з дій відповідача вбачається, що він не визнає їх права на проживання у гуртожитку, право реєстрації за місцем проживання у гуртожитку до розв'язання наших житлових проблем, права на попереднє одержання іншого житла у разі виселення, переселення та відселення. З наведених підстав просили суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 26.02.2016 року розєднано та виділено у самостійні провадження позовні вимоги кожного з позивачів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28.04.2016 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючого судді Крючко Н.І. та задоволено заяву головуючого судді Крючко Н.І. про самовідвід. 10.05.2016 року проведений повторний автоматизований розподіл цивільної справи, та 11.05.2016 року справу передано визначеному автоматизованим розподілом судді Чистик І.О., 12.05.2016 року ухвалою суду вирішено питання про прийняття справи до провадження. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав з викладених в ній підстав та просив суд її задовольнити. Позивач, представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не зявились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представником третьої особи подана до суду заява з проханням про проведення судового розгляду без участі їх представника. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 74, 76, 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Згідно наданих представником відповідача письмових заперечень, відповідач не визнає позов, посилаючись на те, що рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2002р. у справі № 7/27 встановлено, що згідно з планом приватизації державного майна орендного підприємства «Полтавський тепловозоремонтний завод», була проведена приватизація державного майна орендного підприємства «Полтавський тепловозоремонтний завод» шляхом викупу, у тому числі гуртожитку в м. Полтаві по пров. Соколова, 9. Відтак зазначений гуртожиток знаходиться у приватній власності та не включений до статутного фонду підприємства. Згідно з частиною 4 статті 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» - дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Отже, застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у даній справі є не можливим, оскільки дія цього Закону не поширюється на правовідносини, які виникли між ПАТ «Тепловозоремонтний завод» і [PERSON] Крім того, вважав законними дії підприємства щодо укладення з мешканцями гуртожитку договорів найму жилого приміщення в гуртожитку, оскільки вони відповідають вимогам положення про гуртожитки, затвердженого постановою КМУ № 582 від 12.08.2015 року, а умови запропонованого проекту договору найму відповідають чинному законодавству. З наведених підстав просив суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши письмові заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 року, яке набрало законної сили, визнано право власності ВАТ «Полтавський тепловозоремонтний завод» м. Полтава на обєкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток в м. Полтаві, по пров. Соколова, 9. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що в процесі приватизації згідно з п. 6.3 Плану приватизації державного майна орендного підприємства "Полтавський тепловозоремонтний завод", організації орендарів передано безоплатно у власність відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державний підприємств" обєкти соціально-побутового призначення, які створені за рахунок фонду соціального розвитку підприємства, в тому числі: оздоровчий табір для дітей в с. Чернишівка Полтавського району, будинок медпункту на території підприємства, гуртожиток м. Полтава, провулок Соколова, 9. Таким чином, до ВАТ "Тепловозоремонтний завод" перейшло право власності на спірні об'єкти соціально-побутового призначення, що визначено в п. 2.4.1 розділу 2.4 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом ФДМУ № 56 від 04.02.1993 року та підтверджується договором купівлі-продажу державного майна від 29 березня 1994 року № 65, Планом приватизації державного майна орендного підприємства "Полтавський тепловозоремонтний завод" від 10 лютого 1994 року (а.с. 10-12). Згідно довідки ПАТ «ТРЗ» № 70-15/ від 17.03.2016 року на балансі підприємства обліковується гуртожиток, що знаходиться за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, 9, що придбаний згідно договору купівлі-продажу державного майна № 65 від 29.03.1994 року, та який є власністю підприємства (а.с. 67). Згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Згідно ч.ч.1,4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Судом встановлено, що позивач на законних підставах вселилась та з 06.04.1983 року по теперішній час зареєстрована у кімнаті № 67 в гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, що підтверджується копією її паспорту, картки прописки (а.с. 7-8). Згідно ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» житлова кімната у гуртожитку - це окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в ньому. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим факт, що позивачу та членам його сімьі було надано право на зайняття окремого приміщення окремої кімнати в гуртожитку. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України суд вважає встановленою рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобовязання відносити становище, яке існувало до порушення права на житло встановлено, ту обставину, що на позивача в цій справі як на мешканку гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, буд. 9, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного закону та права проживання в гуртожитку ПАТ «Тепловозоремонтний завод» (а.с. 110-114). Відповідно, вказаний гуртожиток не може бути віднесений до гуртожитків, на які згідно ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку" не поширюється сфера дії цього Закону, а відповідні посилання представника відповідача в письмовому запереченні на позов суд вважає надуманими і такими, що не заслуговують на увагу. Таким чином встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили обставини, спростовують заперечення представника позивача в тій частині, що на мешканців вказаного гуртожитку не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Враховуючи викладене, а також те, що відповідач ПАТ «Тепловозоремонтний завод» набув право власності на гуртожиток по провулку Соколова, буд. 9, в м. Полтаві під час приватизації державного майна, те, що позивач на законних підставах вселився та проживає в гуртожитку більше пяти років, а саме з 06.04.1983 року, та не має власного житла, суд вважає, що дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» поширюється на позивача [PERSON], як мешканку гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, буд. 9. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку", громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п'ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв'язання їх житлової проблеми. Згідно з частиною першою ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. З урахуванням викладеного, а також того, що позивач [PERSON] не має власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживає у ньому, а сам гуртожиток був набутий у власність ПАТ «ТРЗ» у процесі приватизації (корпоратизації), суд приходить до висновку, що відповідач не має права виселяти, переселяти та відселяти позивача без попереднього надання йому іншого житла - житлової кімнати у гуртожитку, тобто окремого приміщення у гуртожитку, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема представнику відповідача, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналами судових засідань. Разом з тим, суд встановив, що представником відповідача не надані суду жодні належні докази на спростування доводів позивача та його представника про те, що на мешканців гуртожитку не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», та у свої письмових запереченнях фактично підтвердив намір відповідача укласти з мешканцями гуртожитку договори найму відповідно до запропонованих проектів, копії яких були додані до позову, які суттєво погіршать їх становище. За таких обставин суд встановив, що позовні вимоги є законними обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. 379 ЦК України, ст.ст. 1-1, 8, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»,

Outcome: approved