Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішень [PERSON] сільської ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, а саме рішення [PERSON] сільської ради від 30.04.2014 року № 566 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність» та свідоцтва про право власності № 22027815 від 22.02.2014 року видане [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 5620889300:01:002:0150) площею 0,1395 га. В ході судового розгляду уточнили та збільшили позовні вимоги, просили також визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 10.02.2014 року №550 «Про затвердження акту про погодження меж суміжних землекористувачів». В обґрунтування позовних вимог в судовому засіданні представники позивачів вказали, що позивачі успадкували житловий будинок №25а по вул.Першотравневій в с.Стара Рафалівка Володимирецького району після смерті свого батька [PERSON] У відповідності до ст.120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці обєкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, у звязку з чим вважають, що набули права користування на земельну ділянку, яка перебувала в користуванні батька. В той же час, при виготовленні технічного паспорту на житловий будинок позивачі встановили, що прибудова до житлового будинку знаходиться на земельній ділянці відповідача [PERSON], яка отримана ним у приватну власність в 2014 році на підставі оскаржуваного рішення [PERSON] сільської ради №566 від 30.04.2014 року, яке вважають незаконним. Також вважають незаконним і рішення цієї ж сільської ради №550 від 10.02.2014 року, яким затверджено акт про погодження меж суміжних землекористувачів, оскільки їх було усунуто від участі у погодженні меж суміжних земельних ділянок, при цьому земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок батька, було безпідставно віднесено до земель запасу Рафалівської сільської ради. Просили задоволити позовні вимоги, скасувавши рішення [PERSON] сільської ради та свідоцтво про право власності, видане [PERSON] на підставі оскаржуваних рішень. Відповідач [PERSON] та його представник, а також представники [PERSON] сільської ради в судовому засіданні заперечили проти позову, надали письмові заперечення, які долучені до справи, та пояснили, що відповідач успадкував житловий будинок №25 по вул.Першотравневій в с.Старар Рафалівка Володимирецького району після смерті своєї баби [PERSON], після чого звернувся до [PERSON] сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, на якій цей будинок розташовано, і яка перебувала у користуванні [PERSON] Рішенням [PERSON] сільської ради №566 від 30.04.2014 року, яке оскаржують позивачі, земельну ділянку було передано у власність відповідача [PERSON], та в подальшому видане свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Вважають вказане рішення та свідоцтво законними, такими, що повністю відповідають вимогам чинного законодавства. Також вважають законним рішення [PERSON] сільської ради №550 від 10.02.2014 року «Про затвердження акту про погодження меж суміжних землекористувачів». В той же час вказують, що батько позивачів не мав у користуванні жодної земельної ділянки в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, тим більше не мав [PERSON] такої ділянки і у власності, тому позивачі не могли набути права власності або користування земельною ділянкою, яке б підлягали судовому захисту. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули право власності в рівних частках в порядку спадкування на житловий будинок №25а по вул.Першотравнева в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідач [PERSON] успадкував житловий будинок №25 по вул.Першотравнева в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Твердження відповідача [PERSON] та його представника про те, що [PERSON] мав у користуванні лише тимчасову споруду, яка і була успадкована позивачами, спростовується сукупністю досліджених судом письмових доказів, в т.ч. технічним паспортом житлового будинку, з якого вбачається, що будівля №25а по вул.Першотравнева в с.Стара Рафалівка Володимирецького району складається з житлового будинку «А-1», прибудови «а» та погрібу «Пг/а», які збудовані в 1983 році. При цьому суд також приймає до уваги, що за даними погосподарського обліку [PERSON] сільської ради з 1983 року [PERSON] значився головою самостійного відокремленого господарства, що підтверджується довідками та записами в погосподарських книгах, оглянутих судом. Поясненнями сторін та письмовими доказами встановлено, що житлові будинки №25 та 25а розташовані на суміжних земельних ділянках в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, при цьому земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків не виділялись у користування спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] та не передавались їм у власність. Надані суду копії рішень [PERSON] сільської ради №62 від 29.01.1997 року, №528 від 30.07.2009 року не є належними доказами, які б підтвердили право власності [PERSON] на земельну ділянку №25 по вул..Першотравнева в с.Стара Рафалівка, оскільки за життя [PERSON] не завершила процес приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні і не отримала Державного акта на право власності на земельну ділянку. З огляду на це, у [PERSON] не виникло права власності на земельну ділянку, яке міг би успадкувати відповідач [PERSON] В своїх поясненнях представники [PERSON] сільської ради пояснили, що будь-які рішення про передачу земельних ділянок у користування [PERSON] та [PERSON] відсутні, єдиними даними земельного обліку є записи у погосподарських книгах, які відображають фактичний стан землекористування сторін. Наведені пояснення спростовують твердження відповідача [PERSON] та його представника про неможливість використання записів у погосподарських книгах в якості доказу на підтвердження факту землекористування. При цьому суд приймає до уваги, що у відповідності до п.39 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах, затверджених Держкомстатом СРСР 12.05.85 N 5-24/26, які діяли в період відкриття господарства [PERSON], а також відповідно до наступних редакцій даного документа, у розділі IV "А" "Земля, що знаходиться в особистому користуванні господарства" по кожному господарству записується вся земельна площа, надана господарству в установленому порядку під присадибну ділянку, службовий земельний наділ, а також надана селянським господарствам. Дані про надані землях для ведення особистого підсобного господарства колгоспників, робітників і службовців, а також службових наділах громадян виписуються з відповідного розділу земельно-кадастрових книг. Дані про землі, виділених селянським господарствам, виписують з державного акта, що посвідчує право володіння землею, або рішення районної Ради народних депутатів, або зареєстрованого місцевою Радою народних депутатів договору оренди землі. При заповненні розділу IV "А" особового рахунку на 1 січня зазначені беруться з земельно-кадастрових книг станом на 1 листопада; для заповнення наступних граф цього розділу - з земельно-кадастрових книг на 1 червня відповідного року. Одночасно, виходячи з вимог ст.2 ЦПК України, суд відхиляє посилання відповідача [PERSON] та його представника на Інструкцію з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державної служби статистики України від 11.04.2016 р. №56, оскільки вказаний нормативний акт не має зворотної сили і не може бути застосований до правовідносин, що виникли до часу його прийняття. Таким чином, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] та [PERSON] мали кожен у фактичному користуванні суміжні земельні ділянки №25 та №25а по вул.Першотравневій в с.Стара Рафалівка Володимирецького району, на яких розташовані належні спадкодавцям житлові будинки, що підтверджується даними книг погосподарського обліку, які є належним та допустимим доказом. У відповідності до ст.120 ч.2 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З огляду на це, позивачі та відповідач [PERSON] після набуття права власності на відповідні житлові будинки в порядку спадкування, набули право користування земельними ділянками, які перебували у користуванні спадкодавців [PERSON] та [PERSON] При цьому суд констатує, що правові підстави набуття права користування земельними ділянками для сторін є повністю тотожними і ґрунтуються на положеннях ст.120 Земельного Кодексу України Таким чином, твердження відповідача [PERSON] та його представника про те, що позивачі не наділені правом звернення до суду за захистом свого права, оскільки таке право у них відсутнє, не приймаються судом до уваги, оскільки не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Також судом встановлено, що [PERSON] сільською радою 30.04.2014 року прийнято рішення №566 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність», яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1395 га. в с.Стара Рафалівка Володимирецького району за рахунок земель житлової та громадської забудови. На час прийняття вказаного рішення між користувачами суміжних земельних ділянок існував спір з приводу меж, який, на думку суду, не був вирішений у відповідності до вимог чинного законодавства. Про наявність такого спору свідчать, зокрема видимі виправлення у погосподарській книзі №1 за 2006-2010 рр., де у записи розділу У про площу земельної ділянки, що перебуває у користуванні [PERSON], внесено не застережені зміни цифри «0,14» виправлено на «0,10», цифри «0,10» виправлено на «0,04», а також і акт про погодження меж суміжних землекористувачів від 04.02.2014 року, затверджений рішенням [PERSON] сільської ради №550 від 10.02.2014 року. Ст.107 ЗК України визначає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Таким чином, приймаючи до уваги, що обєктами прав власності та користування у відповідності до ст.79 ЗК України, є земельні ділянки - частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, суд приходить до висновку, що площа та місце розташування земельної ділянки є істотними умовами, які визначають земельну ділянку, як обєкт права власності, як це вбачається зі ст.78 ЗК України, порушення при їх визначенні є істотними помилками в технічній документації, і не можуть бути визнані орфографічними чи технічними помилками. В той же час, вказані вимоги не були враховані [PERSON] сільською радою при прийнятті рішень, які оскаржили в суді позивачі. При цьому суд приходить до висновку, що при затверджені меж суміжних земельних ділянок №25 та №25а по вул.Першотравневій в с.Стара Рафалівка їх користувачі були поставлені в завідомо нерівне становище, оскільки за [PERSON] органом місцевого самоврядування було визнано право на користування земельною ділянкою №25 без її попереднього виділення чи відведення, в той же час, земельна ділянка №25а безпідставно віднесена до земель запасу сільської ради, незважаючи на ту обставину, що на ній розташовано житловий будинок, належний позивачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON], і вони набули права користування земельною ділянкою в силу положень ч.2 ст.120 ЗК України. Зі змісту акту від 04.02.2014 року вбачається, що погодження меж відбувалось між [PERSON] та покійним суміжним користувачем [PERSON], інтереси якого представляли його донька та адвокат, що взагалі позбавлено будь-якого змісту і не може бути оцінено судом з правової точки зору, оскільки правосубєктність особи припинилась з часу її смерті. Незважаючи на це, а також всупереч доводам, які висловлювали спадкоємці [PERSON] в обґрунтування необхідності розвязання земельного спору, вказаний акт від 04.02.2014 року було затверджено рішенням сесії [PERSON] сільської ради №550 від 10.02.2014 року, в порушення порядку вирішення земельних спорів та без врахування прав позивачів. Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. При цьому суд констатує, що спір між сторонами з приводу розмежування суміжних земельних ділянок існує і в даний час, оскільки сторони в своїх поясненнях не заперечували тієї обставини, що частина прибудови до житлового будинку позивачів розташована на земельній ділянці відповідача [PERSON], і для користування цією прибудовою необхідним є відступлення від встановленої сільської радою межі та внесення змін до конструкції будівлі, зокрема, перенесення входу. Таким чином, даний спір підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст.158 ЗК України органом місцевого самоврядування. З огляду на це, задоволення позову та скасування рішень [PERSON] сільської ради, які прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, а також виданих на їх підставі правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідача, поставить сторони у однакове правове становище, та забезпечить дотримання їх права на приватизацію земельних ділянок, що перебувають в їх користуванні, із дотриманням вимог чинного законодавства. Враховуючи викладене,

Outcome: approved