Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

11.08.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Позивач в обґрунтування позовної вимоги про розірвання шлюбу зазначила, що 04 березня 1981 року між ними зареєстровано шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Тривалий час, після реєстрації шлюбу в їхній сімї панувала любов та взаєморозуміння, стосунки будувалися на засадах поваги один до одного, взаємного піклування про сімю. Далі позивач зазначила, що через деякий час, відповідач почав зловживати алкогольними напоями. Вона намагалася завжди зберігати сімю, а тому проводила з ним бесіди, приділяла більше уваги, а також вони разом ходили до лікарів. Час від часу, відповідач відмовлявся пити та повертався до нормального життя. Приблизно з 2010 року сімя поступово руйнувалась, оскільки відповідач зявлявся додому в нетверезому стані, скандалив та іноді застосував фізичну силу. З 12 липня 2017 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, почуття взаємної поваги та любові між ними втрачено, а тому позивач прохає розірвати шлюб, який укладений між ними, оскільки збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Після розірвання шлюбу, бажає надалі іменуватися прізвищем «Матвієць». Позивач в обґрунтування позовної вимоги про поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя зазначила, що відповідач за час перебування в шлюбі з метою побудови та отримання у власність квартири вступив до кооперативу ЖБК «Молодіжний». Загальна вартість квартири була визначена в сумі 16\~400 карбованців. При вступі до кооперативу відповідач сплатив 4 500 карбованців, а решту коштів необхідно було внести на протязі 20 років. Далі позивач зазначила, що вступний внесок був сплачений з подарованих коштів їм на весілля, більшу частину з яких подарували їхні батьки. В період часу з 1982 по 1992 рік вона та відповідач працювали та отримували заробітну плату, з яких сплачувались внески за квартиру, а тому позивач прохала визнати квартиру №3, що розташована за адресою: Полтавська область, селище Козельщина, вулиця Остроградського, будинок 9-А спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним право власності на 1/2 частину квартири та стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання позивач не зявилася, але направила заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та прохає задовольнити, оскільки примиритися з відповідачем не бажає. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов позивача підтримав та прохав задовольнити, оскільки позивач наполягає на задоволенні позову. Позивач примиритися не бажає. З 12 липня 2017 року позивач та відповідач спільно не проживають. Квартира яка на праві власності належить відповідачу, набута останнім в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає розподілу без виділу в натурі за кожним по ? частини. Відповідач [PERSON] позов позивача визнав частково та пояснив, що підстави для розірвання шлюбу відсутні, оскільки він кохає позивача, бажає примиритися з нею та зберегти сімю, але позивач уникає з ним зустрічі. Позов позивача в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання право власності на квартиру по ? частині за ним та позивачем визнає, оскільки дійсно квартира набута в період шлюбу ними за спільні кошти. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши письмові докази по справі встановив наступне. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 04 березня 1981 року в Козельщинському районному відділі ЗАГС, про що зроблено відповідний актовий запис № 11. Від даного шлюбу, сторони не мають неповнолітніх дітей. Спільно позивач та відповідач не проживають з липня 2017 року. Суд вважає, що відсутні підстави для надання сторонам часу для примирення, оскільки сторони спільно не проживають, шлюбні стосунки не підтримують, спільно господарство не ведуть, позивач не бажає примиритися та уникає спілкування з відповідачем. Згідно до ст.ст. 110, 111, 112 СК України вбачається, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, суд вважає, що позовна вимога позивача про розірвання шлюбу підлягає до задоволенню, оскільки можливості відновлення подружніх стосунків між сторонами втрачені і подальше спільне проживання суперечить інтересам позивача. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, враховуючи письмову позицію позивача, суд вважає, що останній необхідно залишити право іменуватися прізвищем «Матвієць». Далі встановлено, що відповідач за час перебування в шлюбі з метою побудови та отримання у власність квартири вступив до кооперативу ЖБК «Молодіжний». Загальна вартість квартири була визначена в сумі 16\~400 карбованців та сплачена в повному розмірі спільними коштами позивача та відповідача (а.с 12), що також в судовому засіданні підтвердив відповідач. Згідно з положенням п.п. "а" п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18 вересня 1987 року № 9\~при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України ст.\~15 Закону "Про власність", п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст.\~22,\~24,\~28,\~29 КпШС України), враховуючи зокрема таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. У п. 6\~Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"\~розяснено, що у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, в осіб, які мають право на частку в пайових внесках, виникає право спільної часткової власності на квартиру, дачу, гараж чи інші будівлі пропорційно розміру частки паю. За правилом ст.\~22 КпШС України\~чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України вбачається, що майно \~набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності\~подружжя. Суд, звертає увагу на пояснення відповідача, що він визнає вимогу позивача про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання право власності на квартиру по ? частині за ним та позивачем, оскільки квартира набута в період шлюбу за їхні спільні кошти. Ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно свідоцтва про право власності вбачається, що вищезазначена квартира належить відповідачу [PERSON], що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 19-21). Відповідно до положень ч. 1ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2ст. 71 СК України). Ч.2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна\~суд\~може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне\~майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням\~суду\~частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також\~непрацездатні\~повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, підстав для відступу від рівності часток подружжя судом не встановлено. Суд, звертає увагу на те, що позивачем та представником позивача не ставиться питання щодо реального розподілу майна між позивачем та відповідачем. З врахуванням вищевикладеного, аналізуючи правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, суд, вважає, що позов позивача в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем та відповідачем право власності на квартиру по ? частині підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Судом встановлено, що позивачем до суду надано квитанції про сплату судового збору за розгляд позовної зави про розірвання шлюбу та поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя в сумі 640,00 грн та в сумі 817,73 грн, а всього в сумі 1\~457,73 грн. Далі судом встановлено, що представником позивача в судовому засіданні надано акт приймання-передачі юридичних послуг, зокрема: надання консультації витрачено часу 0,5 год. вартість 300,00 грн, складання позовної заяви витрачено часу 5 год. вартістю 3 000,00 грн., участь представника позивача в судовому засіданні витрачено часу 6 год. вартістю 3\~600,00 грн. Згідно журналу судового засідання від 29.08.2017 року та від 13.09.2017 року вбачається, що представник позивача затратив час для участі в судовому засіданні в кількості 1 год. 39 хв. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для працездатної особи складає з 1 січня 2017 року в сумі 1600 гривень. Отже, 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає в сумі 640 грн. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правову допомогу підлягають частковому задоволенню за надання консультації в сумі 300,00 грн, за складання позовної заяви в сумі 3 000,00 грн, за участь представника позивача в судовому засіданні в сумі 833,76 грн, а всього в сумі 4\~133,76 грн. Загальна сума судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає в сумі 5\~591,49грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial