Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

25 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Маріупольської міської ради із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частку житлового домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яка складається із житлових кімнат 1-3, площею 4,3 кв.м., 1-4 площею 23,0 кв.м., загальною житловою площею 27,3 кв.м., сіней А-1 площею 5,7 кв.м.,кухні 1-2 площею 9,0 кв.м., сараю В, вбиральні Д, загорожі, що розташовані на земельній ділянці площею 936 кв.м. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 1980 року власником спірної частини домоволодіння по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу був [PERSON], який помер [INFO] року. За час свого життя в жовтні 1993 році [PERSON] видав на ім'я позивача довіреність на право розпорядження від його імені вказаним домоволодінням. З того часу позивач постійно, безперервно, відкрито користувалась спірним домоволодінням. Після смерті в 1997 році власника будинку, [PERSON], спадкоємців, які б прийняли спадщину у встановленому законом порядку не має. Протягом всього часу вона сплачує комунальні платежі, відкрито володіє і користується вказаним нерухомим майном, доглядає його, утримує, робить ремонти. При зазначених обставинах позивач вказує, що більше 10 років володіє цим майном, а отже відповідно до ст.344 ЦК України набула право власності на нього за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Єфімік О.А. підтримали зазначені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала письмові заперечення, в яких вказала, що позивач [PERSON] не представила достатніх доказів про постійність, безперервність та відкритість користування спірним домоволодінням по [ADDRESS]. Відповідач зареєстрована за іншою адресою. В матеріалах справи мається рішення суду у справі за позовом [PERSON], який є спадкоємцем на спадкове майно після смерті [PERSON] та який намагався прийняти спадщину шляхом визнання додаткового строку для прийняття спадщини. Винесення рішення на користь позивача може порушити права спадкоємців. На підставі вказаних доводів просила відмовити у позові та провести розгляд справи за відсутності представника відповідача. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що покійний [PERSON] є його батьком, який помер в 1997 році в Німеччині. Підтвердив, що позивачка є дружиною його зведеного брата [PERSON] та з 1986 року постійно проживала в спірному будинку по [ADDRESS]. У 1993 році його батько за довіреністю продав будинок позивачці. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що наявні підстави для задоволення позовної заяви. В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої Жданівської державної нотаріальної контори від 24 листопада 1980 року та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м.Жданова, [PERSON] був власником однієї другою частини житлового будинку з належними до цієї частини будівлям подвір'я, що розташована в місті Маріуполі [ADDRESS] на земельній ділянці 936 кв.м. На вказаній земельній ділянці знаходиться один жилий одноповерховий будинок жилою площею 64,00 кв.м., з належним до будинку чотирма сараями, тамбуром, площадкою, двома вбиральнями, забором, замощенням, водопроводом. Покупцю переходить за вказаним договором: дві жили кімнати 1-3, 1-4, жилою площею 27,3 кв.м., сіни, кухня, сарай -В, вбиральня, огорожа 2. Право власності [PERSON] на вказане домоволодіння також підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами інвентарної справи, в якій мається договір купівлі-продажу від 24 листопада 1980 р. Згідно нотаріально посвідченої довіреності, виданої [PERSON] від 02 жовтня 1993 року, власник будинку надав повноваження [PERSON] на користування та розпорядження на власний розсуд належного домоволодіння по [ADDRESS] Строк дії довіреності 3 роки. Згідно розписки, виданої [PERSON] від 02 листопада 1993 року, останній отримав від [PERSON] за продаж житлового будинку [ADDRESS], що належить йому на праві приватної власності, грошові кошти в сумі 7000,00 рублів. Зазначена розписка була видана як договір купівлі-продажу житлового будинку. [INFO] року в місті Крефельд (Німеччина) [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Згідно з рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 травня 2016 року (справа №264/8090/15-ц) у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Маріупольської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини було відмолено. Згідно відповіді з Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори від 13.07.2017 року та наданою інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13.07.2017 року №48397091 відсутня інформація про заведення спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Водночас, [PERSON], як потенційний спадкоємець на спадкове майно після смерті свого отця, в судовому засіданні підтвердив факт постійного відкритого володіння та користування позивачкою спірним майном з 1993 року. А інших спадкоємців, які у встановленому законом порядку виявили намір отримати у власність спадкове майно у вигляді 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS] та звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами, судом не встановлено. Згідно довідки, виданої головою КСН сел. «Садки-ІІ» від 17 липня 2017 року, було засвідчено, що позивачка [PERSON] з листопада 1980 року постійно проживає в будинку по [ADDRESS]. Отже вказані письмові докази свідчать про те, що позивач [PERSON] після припинення дії нотаріальної довіреності з 1996 року продовжувала відкрито та безперервно користуватися нерухомим майном - 1/2 часткою домоволодіння по [ADDRESS], що належало покійному [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що з самого дитинства проживав із батьками та своєю матір'ю, [PERSON], в спірному будинку по [ADDRESS] та лише в 1999 році знявся з реєстрації та переїхав проживати за іншою адресою. Вказаний будинок належав на праві власності його дідусю, [PERSON], який виїхав до Німеччині, а матір постійно проживає в будинку з 1993 року. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що проживають поруч із спірним будинком по сусідству із позивачкою, яка з 1990 року постійно проживала в будинку по [ADDRESS] разом із всією сім'єю, дітьми, вела власне господарство, всіма своїми діями показувала, що вона є власницею зазначеного домоволодіння. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема вст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Аналогічне положення застосовується до випадків померлого власника нерухомого майна та відсутності законних спадкоємців, які б у встановленому законом порядку прийняли спадщину. В ході судового розгляду встановлено, що законний власник спірного домоволодіння помер в 1997 році та після його смерті будь-хто із спадкоємців у встановленому законом порядку до нотаріальної контори не звернулися та фактично майно не прийняли. А єдиний спадкоємець [PERSON], який є третьою особою у справі, пропустив строк для прийняття спадщини та в судовому порядку йому було відмовлено у наданні додаткового строку для прийняття спадщини після смерті його батька та разом із цим він підтримав позов і підтвердив факт постійного та відкритого володіння позивачкою спірним домоволодінням. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач заволодів добросовісно спірним будинком у 1993 році, проживав із своєю сім'єю та дітьми. В будинок він вселився не самоправно, а з дозволу попереднього власника, який в 1997 році помер в Німеччині. Заволодіння будинком [ADDRESS] позивачем відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду. Володіння позивачем будинком визнається судом відкритим, тому що позивач не приховував факт знаходження спірним майном у його володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком більше ніж 15 років, постійно мешкає у ньому, опікується ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги. Цей будинок нікому не належить, ніхто не заявляв до позивача вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна і позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком. Крім того, відповідач міська рада до цього часу не звернулася із заявою про визнання спадщини відумерлою, а тому наявні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірний будинок за набувальною власністю. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно користується 1/2 частини домоволодіння по [ADDRESS], тобто більше ніж 10 років, осіб, які б мали законні права на це майно не встановлено, зазначене також достовірно підтверджується письмовим доказами та показами свідків, які не суперечать один одному. Враховуючи викладене за позивачем може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст. 344 ЦК України. На підставі зазначеного, суд визнає за позивачем право приватної власності в порядку набувальної давності на 1/2 частку житлового домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яка складається із житлових кімнат 1-3, площею 4,3 кв.м., 1-4 площею 23,0 кв.м., загальною житловою площею 27,3 кв.м., сіней А-1 площею 5,7 кв.м., кухні 1-2 площею 9,0 кв.м., сараю В, вбиральні Д, загорожі, що розташовані на земельній ділянці площею 936 кв.м..

Outcome: approved