Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-18 00:00:00

Позивачі в березні 2017 року звернулись до суду з зазначеним вище позовом. В обґрунтуванні своїх позовних вимог зазначили, що 01.04.2008 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитний договір № ML 706/052/2008. Одночасно чоловік позичальника [PERSON] уклав договір поруки № SR-706/056/2008. Також 01.04.2008 року між [PERSON] та Банком було укладено договір іпотеки № PML-706/052/2008. Позивачі прохають визнати недійсними кредитний договір та договір поруки оскільки вважають їх такими що суперечать діючому законодавству. Зазначили що кредитний договір, текст якого, що був складений Відповідачем, містить положення які значно погіршили положення Позивача, як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України. Стверджували, що Відповідач, надавши кредит у доларах США порушив норми статті 99 Конституції України, статті 524 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 6, 7 постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 р. "Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України", п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.10.2004 № 483. На підставі наведеного зазначали, що використання Відповідачем долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є фактом внесення в кредитний договір дискримінаційної умови (умови, що в супереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позичальника), що значно погіршує становище Позивача, як споживача порівняно із Відповідачем (надавачем послуг кредитування) в разі настання певних подій, що дає право для Позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. В судове засідання позивачі зявились. Позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини вказані в позовній заяві. Представник відповідача до судового засідання не зявилась. Надала суду письмові заперечення проти позову в яких вказала що Банк мав право надавати кредит в іноземній валюті а резидент отримувати кредит в іноземній валюті. Договір містить положення за якими позичальник міг звернутись до Банку з пропозицією виконати свої забов*язання у іншій валюті чим [PERSON] та [PERSON] не скористались. Прохала застосувати до спірних правовідносин положення строків позовної давнини яка спливла ще в 2011 році. Заслухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне: статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Судом встановлено, що 01.04.2008 року між Позивачемами та Відповідачем було укладено кредитний договір № ML 706/052/2008 (далі по тексту - кредитний договір). В цей же день було укладено договори поруки та іпотеки. Відповідно до пунктів 1.1., 1.7.2. частини № 2 кредитного договору Банк зобов'язується здійснити видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами, шляхом дебетування позичкового рахунку Позичальника та перерахування кредитних коштів. У відповідності зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч. 1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 198 ГК України, виконання грошових зобов'язань грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Згідно цієї ж статті грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь яких обмежень на всій території України. Згідно Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, а саме п. 1 ст. 3, валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. У відповідності з підпунктами "а", "в" та "е" підпункту 6.1 та підпунктів 6.2 Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України від 30 травня 2007 р. № 200, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у наступних випадках: - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно підпункту 6.3 пункту 6 зазначених Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (вивіз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Відповідно до підпункту 7.1 пункту 7 вказаних Правил НБУ, використання готівкової іноземної валюти на території України, резиденти - суб'єкти підприємницької діяльності можуть використовувати готівкову іноземну валюту як засіб платежу під час здійснення торгівлі та надання послуг за межами України, а саме на транспортних засобах, що їм належать (орендовані, зафрахтовані або ті, що формуються в Україні), у разі здійснення міжнародних пасажирських перевезень, та на міжнародних виставках (ярмарках), що проходять за кордоном, у разі реалізації товарів. Таким чином, використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. 2 та 3 ст. 5 зазначеного Декрету КМУ, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а саме на здійснення операцій, пов'язаних з торгівлею іноземною валютою, з правом відкривати на території України пункти обміну іноземних валют, у тому числі на підставі агентських угод з іншими юридичними особами - резидентами. Підпунктами "в", "г" пункту 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно п. 5 ст. 5 Декрету НБУ одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії), як це встановлено п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.10.2004 № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за № 1429/10028, дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями); Перелік документів, які для одержання банківського кредиту позичальник надає банку містить ч. 1 ст. 346 Господарського кодексу України, тобто саме позичальник є ініціатором одержання банківського кредиту. Докази того, що Відповідач є ініціатором за валютною операцією, відсутні. Отримувачем за валютною операцією - наданням кредиту в іноземній валюті є Позивач. Випадки, встановлені законом, що надають право позивачу використовувати іноземну валюту як засіб платежу без ліцензії відповідачем у запереченнях на позов не викладені і не доведені. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Суд погоджується с твердженнями Позивачів що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача, споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає, згідно умов кредитного договору, а саме п. 1.11.1, погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що в свою чергу є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України, шляхом порушення вимог законодавства, Відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на Позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. В судовому засіданні встановлено що Позивачі звернулись до суду з позовом після звернення ПАТ «ОТП Банк» з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML 706/052/2008 в 2017 році. До вказаного строку умови спірних договорів Позивачами не оспорювались. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена в 3 (три) роки. Представник відповідача в запереченнях проти позову прохали відмовити в його задоволенні за спливом строків позовної давнини. Відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Таким чином позов задоволенню не підлягає за спливом строків позовної давнини. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed