Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в подальшому уточненим, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 листопада 2012 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу кредит у сумі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" є правонаступником прав та обов`язків публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК". Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 "Правил користування платіжною карткою". Одночасно п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування рахунків. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в сумі 2 000 грн. Відповідач не надав своєчасно позивачу кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, таким чином не виконав зобов`язання за даним договором. Станом на 18 листопада 2018 року загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 21 111,76 грн. Позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № б/н від 08 листопада 2012 року у розмірі 21 111,76 грн, яка складається з: 1 507,36 - тіло кредиту; 1 302,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 16 820,54 - нараховано пені, штрафи: 500 грн- фіксована частина, 981,51 - процентна складова, а також стягнути судові витрати в розмірі 1762 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримував, просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення чи рішення в порядку спрощеного позовного провадження не заперечував. Відповідач [PERSON] в судові засідання, які відбулися 07.03.2019, 29.03.2019 не з`явився, про час та місце судового розгляду справи в силу ч. 6 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, причини неявки суду невідомі. Заперечення (пояснення) щодо заявлених позовних вимог від відповідача на адресу суду не надходили. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 08 листопада 2012 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника (а.с. 8), Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку (а.с. 9-24). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 08 листопада 2012 року, укладеного між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та клієнтом - [PERSON] ., встановлено, що станом на 18 листопада 2018 року заборгованість складає 21 111,76 грн, яка складається з: 1 507,36 - тіло кредиту; 1 302,35 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 16 820,54 - нараховано пені, штрафи: 500 грн- фіксована частина, 981,51 - процентна складова, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 7). Згідно виписки з карткового рахунку [NUMBER] за період з 01 січня 1999 року по 15 січня 2019 року встановлено, що боржник [PERSON] користувалася коштами кредитної картки (а.с. 44-59). Згідно довідки про зміну умов кредитування кредитної картки клієнта виданої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" встановлено, що [PERSON] було надано кредитну картку та неодноразово відбувались зміни кредитного ліміту, строк дії картки до 03/19 (а.с. 43). Між сторонами виникли правовідносини щодо виконання договірних зобов`язань, а саме виконання умов договору позики. Сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, а саме: договором приєднання є договір, умови якого всатановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, яких може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором, або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. У даному випадку умови договору були визначені заявою позичальника від 08 листопада 2012 року, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку (а.с. 8-24). Зважаючи на те, що між сторонами 08 листопада 2012 року був укладений договір про надання строкового кредиту, та те, що у встановлений договором строк договірні зобов`язання зі сторони [PERSON] виконані не були, станом на 18 листопада 2018 року розмір заборгованості становив 21 111,76 грн, що підтверджується розрахунком суми заборгованості наданим позивачем (а.с. 7). Боржник [PERSON] останній раз користувався кредитними коштами 21 вересня 2015 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с. 44-59). Належними та допустимими доказами у справі доведено, що позичальник не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка повинна бути стягнута у судовому порядку. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд керується наступним. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України ). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Суд приходить до висновку щодо відсутності подвійної відповідальності позичальника при одночасному стягненні пені та штрафу на підставі пунктів 1.1.5.21, 1.1.5.25 (а.с. 15 ) та 1.1.5.20, 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил надання банківських послуг, оскільки застосування пені та штрафу передбачалося за різні види порушення умов договору, а тому це не свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України. Отже, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості: за кредитом, за процентами за користування кредитом, пенею та штрафу, є такими, що ґрунтуються на положеннях Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку, відповідно. Відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) складає 50 років. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови та Правила надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови та Правила не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила розумів позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що Умови та Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання вказаної заяви позичальником, або в подальшому такі Умови та Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил позичальника, домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв`язку із цим доводи відповідача про не ознайомлення її з Умовами та Правилами надання банківських послуг є обґрунтованими. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови в позові. У даному випадку Умови та Правила, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такі ж правові висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа № 347/1910/15-ц). Позивач звернувся з даним позовом до суду поза межами строку позовної давності, беручи до уваги те, що останній платіж за договором б/н від 08 листопада 2012 року було проведено боржником 21 вересня 2015 року, а з позовом до суду позивач звернувся 22 грудня 2018 року, - тобто з пропуском трирічного строку позовної давності згідно зі ст. 257 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, відповідачем не подано до суду заяви про застосування позовної давності, тому відповідно до ст. 267 ЦК України суд не може самостійно застосувати позовну давність. Факт сплати судових витрат позивачем підтверджується платіжним дорученням № PROM8BV4TX від 28 листопада 2018 року про сплату судового збору в сумі 1 762 грн. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на відшкодування судового збору в розмірі 1 762 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved