Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ»Приватбанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на ті обставини, що з 1 жовтня 2009 року він працював на різних посадах в ПАТ «КБ «Приватбанк», а з 5 листопада 2012 року працював на посаді Директора бізнесу «Споживче кредитування» [PERSON] В наслідок військово-політичних протистоянь та заворушень на Сході України, 6 липня 2014 робочі офіси у місті Донецьк Донецької області було закрито. Усім працівникам окупованих територій, в тому числі і позивачу, було офіційно роз'яснено керівництвом банку що всі будуть працевлаштовані у інших регіонах України. Позивачу було призначено куратора [PERSON], яка мала координувати позивача з приводу визначення подальшого місця роботи. Так, куратором було повідомлено, що для позивача маються вакансії у філії ПАТ «КБ»Приватбанк» Волинський області, для чого він і переїхав в даний регіон де оформив реєстрацію постійного місця проживання у [INFO]. Трохи згодом, йому було змінено куратора та призначено [PERSON] з якою він перебував постійно на зв'язку і яка обіцяла що незабаром підшукає для нього керівну посаду. У грудні 2014 року його повідомили, що він буде влаштований у нове відділення ПАТ «КБ»Приватбанк», яке відкривається у місті Турійськ або у місті Ковель для чого його окремо викличуть для співбесіди з керівником Волинської регіональної дирекції Приватбанку. Проте, ніхто його більше нікуди не викликав і запрошень до початку роботи він не отримував. В січні 2015 року, звернувшись до Приватбанку з питання щодо працевлаштування йому повідомили, що з 25 грудня 2014 року його вже звільнено з займаної раніше посади на підставі того, що він не відповідав на телефонні дзвінки та не погодився з переводом у іншу місцевість. Свою трудову книжку [PERSON] отримав поштою 5 лютого 2015 року. З таким звільненням позивач не згоден, оскільки він не ухилявся від телефонних розмов, погодився на переїзд у іншу місцевість, в тому числі у Волинську область, де весь час чекав на вказівки куратора щодо нового місця роботи. При цьому з наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було та копія наказу йому не видавалась. Вважає своє звільнення не законним, просить суд поновити його на посаді Директора бізнесу «Споживче кредитування» в ПАТ «КБ»Приватбанк» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 6 липня 2014 року. Також діями відповідача він тривалий час перебував без роботи, при цьому не отримував заробітну плату, у звязку з чим змушений був докладати масу зусиль щодо забезпечення нормальних умов для проживання. Вважає що діями ПАТ «КБ»Приватбанк» йому було спричинено моральну шкоду яку він оцінює в розмірі 4000 гривень та просить суд стягнути з відповідача. В подальшому 27 серпня 2015 року представником позивача [PERSON] було уточнено позовні вимоги, за якими він просить суд стягнути з ПАТ «КБ»Приватбанк» середній заробіток за час вимушеного прогулу з липня 2014 року по вересень 2015 року в розмірі 97 136,76 гривень. Інші позовні вимоги залишити без змін. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги та пояснив, що він працював на посаді Директора бізнесу «Споживче кредитування» в [PERSON] філіалі ПАТ «КБ»Приватбанк». У звязку з військово-політичними протистояннями на Сході України в тому числі в місті Донецьку, 6 липня 2014 року всі офіси ПАТ «КБ»Приватбанк» було закрито. В період з липня 2014 року по вересень 2014 року він залишався на окупованій території в місті Макіївці, де продовжував працювати, вивозячи майно ПАТ «КБ»Приватбанк» з окупованої території. На при кінці вересня 2014 року він переїхав до міста Маріуполя, але залишатися в цьому місці не бажав, оскільки обстановка теж була не спокійна. В період з липня 2014 року його періодично відправляли то в оплачувану відпустку то у відпустку без збереження заробітної плати, про що повідомляли по телефону, при цьому на зарплатну картку сплачувалися якісь гроші. Після того як в Маріуполі він зробив паспорт, оскільки його паспорт було знищено бойовиками, він переїхав до села Машів Волинської області, де чекав на указівки куратора, про надання йому іншого робочого міста. Але нового призначення він не дочекався а в подальшому був взагалі звільнений з роботи. Наказ про звільнення він не отримав. Трудову книжку отримав по пошті. Вважає, що його не законно звільнили з ПАТ «КБ»Приватбанк» а тому просить суд поновити його на роботі, та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 97 136, 76 гривень. Також просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 4000 гривень. Представник позивача - [PERSON] який діє на підставі довіреності в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] діюча на підставі довіреності позовні вимоги не визнала в повному обсязі, та пояснила, що наказом № Э.DO -УВ-2014-1253-п від 25 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Але наказом № Э.28.0.0.0/1-6725256 від 28 травня 2015 року [PERSON] поновлено на попередній роботі і у звязку з проведенням на території [PERSON] та Луганської областей антитерористичної операції, йому було запропоновано інші умови праці в інших регіонах України. На даний час позивач ухиляється від отримання копії наказу про його поновлення на роботі, поштова кореспонденція яка була надіслана за адресою вказаною [PERSON] в своїй позовній заяві повертається на адресу Банка за закінчення терміну зберігання, телефонний номер, який теж було зазначено в позовній заяві теж відключено, що свідчить про не бажання позивача поновлюватися на роботі. Оскільки наказ про звільнення [PERSON] було скасовано, то позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то представник відповідача вважає що враховуючи поведінку позивача, який не бажає спілкуватися з представниками ПАТ «КБ»Приватбанк» з приводу надання іншого робочого місця, то позовні вимоги в цій частині теж не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ «КБ»Приватбанк», та був звільнений 5 січня 2015 року на підставі ст.. 36 п.6 КЗпП України, ( відмова від роботи у звязку зі зміною суттєвих умов труда), що підтверджується трудовою книжкою ( а.с.4-7) Згідно наказу № Э.DO -УВ-2014-1253-п від 25 грудня 2014 року [PERSON] було звільнено з 5 січня 2015 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України ( відмова від роботи у звязку зі зміною суттєвих умов праці) ( а.с.56) Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно наказу № Э.28.0.0.0/1-6725256 від 28 травня 2015 року , дію наказу № Э.DO -УВ-2014-1253-п від 25 грудня 2014 року про звільнення [PERSON] було скасовано.( а.с.55) Згідно листів № 20.1.0.0.0/7-20150609 від 28 травня 2015 року та від 8 вересня 2015 року, [PERSON] у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території [PERSON] та Луганської областей та призупиненням здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою, згідно з постановою НБУ № 466 від 06.08.2014 р., з метою забезпечення безпеки роботи працівників було прийнято рішення про зміну істотних умов праці, та було запропоновано наступні умови праці: - спеціаліст з безпеки кредитних операцій Legal Collection ГРУ, РУ, СФ Кіровоградської філії ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Кіровоград, вул. Преображенська, 26/70; - спеціаліст з безпеки кредитних операцій Legal Collection ГРУ, РУ, СФ філії "Харківське головне регіональне управління" ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Харків, вул. Червоношкільна набережна, 16. Таким чином позивача [PERSON] було поновлено на роботі шляхом скасування наказу про звільнення від 28 грудня 2014 року, з моменту його звільнення тоб то з 5 січня 2015 року. Наказ про поновлення [PERSON] на роботі з 5 січня 2015 року було отримано ним в судовому засіданні 15 вересня 2015 року. При тому позивачем в судовому засіданні 15 вересня 2015 року висказувалися наміри та бажання щодо переведення його на роботу в місто Харків на посаду спеціаліста з безпеки кредитних операцій Legal Collection ГРУ, РУ, СФ філії "Харківське головне регіональне управління" ПАТ КБ "Приватбанк». На час прийняття рішення наказ № Э.28.0.0.0/1-6725256 від 28 травня 2015 року, яким дію наказу № Э.DO -УВ-2014-1253-п від 25 грудня 2014 року про звільнення [PERSON] було скасовано, оскаржено не було, він був чинний, а тому позовні вимоги в частині поновлення [PERSON] на посаді Директора бізнесу «Споживче кредитування» у ПАТ «КБ»Приватбанк» не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно позовних вимог позивач [PERSON] просить суд стягнути з ПАТ «КБ»Приватбанк» суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з липня 2014 року по вересень 2015 року. Суд розглядаючи зазначене питання прийшов до наступного. Як було вже встановлено в судовому засіданні [PERSON] працює в ПАТ КБ «Приватбанк» з липня 2014 року по теперішній час, а тому повинен отримувати заробітну плату. Згідно розрахункового листа за липень 2014 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату 1960,69 гривень. ( а.с.86) Згідно розрахункового листа за серпень 2014 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 585,58 гривень. ( а.с.88) Згідно розрахункового листа за вересень 2014 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 4193,12 гривень. ( а.с.90) Згідно розрахункового листа за жовтень 2014 року позивач [PERSON] не отримував заробітну плату. ( а.с.92) Згідно розрахункового листа за листопад 2014 року позивач [PERSON] не отримував заробітну плату ( а.с.93) Згідно розрахункового листа за грудень 2014 року позивач [PERSON] не отримував заробітну плату, нарахований борг 780,82 гривень. ( а.с.94) Згідно розрахункового листа за січень 2015 року позивач [PERSON] отримав заробітну плату 1132,45 гривень. ( а.с.95) При цьому представником відповідача ПАТ «КБ»Приватбанк» було надано копії наказів про надання щорічної відпустки в періоди з: 3 липня 2014 року по 4 липня 2014 року; з 5 липня 2014 року по 12 липня 2014 року; з 14 липня 2014 року по 15 липня 2014 року; з 16 липня 2014 року по 17 липня 2014 року; з 29 вересня 2014 року по 1 жовтня 2014 року. ( а.с.96-99, 131) Зазначені накази позивачем оскаржені не були. Також представником відповідача ПАТ «КБ»Приватбанк» було надано копії наказів про надання відпусток без збереження заробітної плати в періоди : - з 18 липня 2014 року 18 липня 2014 року; з 19 липня 2014 року по 19 липня 2014 року; з21 липня 2014 року по 22 липня 2014 року; з 23 липня 2014 року по 24 липня 2014 року; з 25 липня 2014 року по 25 липня 2014 року; з 26 липня 2014 року по 27 липня 2014 року; з 28 липня 2014 року по 30 липня 2014 року; з 31 липня 2014 року по 1 серпня 2014 року; з 2 серпня 2014 року по 2 серпня 2014 року; з 4 серпня 2014 року по 5 серпня 2014 року; з 6 серпня 2014 року по 7 серпня 2014 року; з 8 серпня 2014 року по 8 серпня 2014 року; з 9 серпня 2014 року по 9 серпня 2014 року; з 11 серпня 2014 року по 12 серпня 2014 року; з 13 серпня 2014 року по 13 серпня 2014 року; з 14 серпня 2014 року по 15 серпня 2014 року; з16 серпня 2014 року по 16 серпня 2014 року; з з 18 серпня 2014 року по 19 серпня 2014 року; з 20 серпня 2014 року по 20 серпня 2014 року; 21 серпня 2014 року по 21 серпня 2014 року; 22 серпня 2014 року по 22 серпня 2014 року; з 26 серпня 2014 року по 29 серпня 2014 року; з 30 серпня 2014 року по 30 серпня 2014 року; з 1 вересня 2014 року по 5 вересня 2014 року; з 6 вересня 2014 року по 6 вересня 2014 року; з 8 серпня 2014 року по 12 вересня 2014 року; з 13 вересня 2014 року по 13 вересня 2014 року; з 15 вересня 2014 року по 19 вересня 2014 року; 20 вересня 2014 року по 20 вересня 2014 року; з 22 вересня 2014 року по 26 вересня 2014 року; з 27 вересня 2014 року по 27 вересня 2014 року; з 2 жовтня 2-014 року по 3 жовтня 2014 року; з 4 жовтня 2014 року по 5 жовтня 2014 року; з 6 жовтня 2014 року по 10 жовтня 2014 року; з 11 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року; з1 листопада 2014 року по 8 листопада 2014 року; з10 листопада 2014 року по 16 листопада 2014 року; з17 листопада 2014 року по 29 листопада 2014 року; з1 грудня 2014 року по 20 грудня 2014 року; з 22 грудня 2014 року по 3 січня 2015 року. ( а.с.100 140). Представником відповідача обґрунтовується надання такої кількості відпусток без збереження - [PERSON] соціальної політики України від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13, згідно з якими працівники, що не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням з районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах при проведенні антитерористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя і здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлене необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце і посада. Разом з тим у зазначеному листі було рекомендовано роботодавцям при необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, які надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за згодою сторін у порядку, визначеному законодавством. Зазначені вище накази про надання щорічної відпустки а також відпустки без збереження заробітної плати позивачем [PERSON] оскаржені не були, а тому вони є чинними. Також суд звертає увагу що ст. 235 КЗпП України передбачає стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу під час незаконного звільнення, а позивач [PERSON] в період з 3 липня 2014 року по 5 січня 2015 року перебував в трудових відносинах з ПАТ «КБ»Приватбанк», а тому підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 3 липня 2014 року по 5 січня 2015 року - не має. Щодо періоду з 5 січня 2015 року по 28 травня 2015 року, то суд вважає, що цей період можливо вважати вимушеним прогулом в розумінні ст. 235 КЗпП України, тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 5 січня 2015 року по 28 травня 2015 року підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розрахунку середнього заробітку суд виходить з наступного. Так, згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 р. у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100). Згідно з абз. З, 4 п. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи які передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з останнім абзацом пункту 4 Порядку № 100, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Як вбачається з розрахункових листів, місячний оклад [PERSON] складає 2483,51 гривні. Згідно п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином середньоденний заробіток складає: 2483,51+ 2483,51 = 4967,02 гривень : 41 раб.день = 121,14 гривень середньоденна заробітна плата. 121,15 х 92 = 11 145,50 гривень середній заробіток за 92 робочих дня, і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача ПАТ «КБ»Приватбанк» за час вимушеного прогулу в період з 5 січня 2015 року по 27 травня 2015 року. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів середній заробіток є заробітною платою, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу в період з 28 травня 2015 року по вересень 2015 року не підлягають задоволенню, оскільки в цей період позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ «КБ» Приватбанк» а тому цей період не можливо вважати вимушеним прогулом в розумінні ст.. 235 КЗпП України. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 4000 гривень, розглядаючи це питання суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вима-гало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про су-дову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудо-вих відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шко-ди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 4000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедли-вою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 гривень. Відповідно до п.1 ч.І ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України позивачі, робітники та службовці, звільненні від сплати судового збору з позовів про стягнення заробітної плати. При цьому, ч.3 ст. 88 ЦПК України встановлено, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] задоволені частково то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 гривень. На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 235, 237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року, постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: partial