Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

08.05.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення суми, яка була недоплачена у вигляді середньої заробітної плати, недоплаченої суми у вигляді компенсації невикористаної додаткової оплачуваної відпустки, вихідної допомоги та моральної шкоди. 15.09.2015 року позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, в обгрунтування позовних вимог зазначила, що 25.09.2006 року була прийнята на посаду касира-операціоніста [PERSON] ЗАТ КБ «Приватбанк» відділення № 69 згідно наказу №911-к. 28.01.2008 року згідно наказу №700-пп 2008-154 переведена на посаду старшого касира-операціоніста Калининського відділення [PERSON] 21.09.2009 року згідно наказу №700-пп 2009-868 переведена на посаду економіста Авдіївського відділення вже ПАТ КБ «Приватбанк», яке було перейменоване згідно наказу № СП-2009-607 від 29.07.2009 року. 11.04.2011 року згідно наказу №700-пп 2011-413 переведена на посаду заступника керуючого відділенням Авдіївське. 16.11.2011 року згідно наказу №700-пп 2011-1288 переведена на посаду керуючого відділення «9 квартал». 17.02.2014 року згідно наказу №700-пп 2014-98 переведена на посаду провідного менеджера відділення «Ясинуватське». 10.12.2014 року згідно наказу №700-ув 2014-1198п звільнена за відмову від роботи у звязку із змінами суттєвих умов праці на підставі ст. 36 п. 6 КЗпП України. З вказаним рішенням роботодавця і звільненням позивач не погодилась і з позовною заявою звернулась до суду. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки починаючи з червня 2014 року по теперішній час проводиться антитерористична операція (надалі АТО) на території міста Ясинувате Донецької області, де знаходиться відділення в якому вона працювала останній час, та на території міста Авдіївка Донецької області, де проживала за місцем реєстрації: [ADDRESS] з 30.06.2000 року. У звязку з цим, починаючи з червня 2014 року відділення працювало не регулярно, працівники в тому числі і вона були змушені періодично уходити у відпустки, роботодавець виплачуючи незначну заробітну плату усно всіх працівників попередив про те, що вони повинні чекати вирішення питання з роботою у звязку з проведенням на вказаній території АТО. З січня 2015 року після загострення ситуації в зоні АТО позивач разом з сімєю була змушена покинути свій дім і переїхати до міста Красноармійська, де проживала в орендованій квартирі, з керівництвом відповідача підтримувала телефонний звязок, про вирішення ситуації з роботою ніякої розмови не було, було запропоновано чекати, що підтверджується витягами з деталізованого рахунку оператора мобільного звязку МТС за її номером телефону. Доказом того, що вона була обмежена часом і пропустила строки звернення до суду з позовом, вказується на її сімейний стан, а саме, що членами родини є батько [PERSON], [INFO], якому зараз виповнилось повних 68 років, та неповнолітня донька [PERSON], [INFO], який виповнилось 12 років. Її батько людина похилого віку, хворіє, потребує постійного стороннього догляду. Обставина того, що вона є одинокою матірю підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 09.07.2013 року за №00012418567 із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 СК України. В порушення норм п. 6 ч. 1 ст. 36, п. 1 ст. 40, 49-2, ч. 1 ст. 184 КЗпП Відповідач 10.12.2014 року видав наказ №700-ув 2014-1198п про її звільнення, не надав позивачу копію наказу, не попередив за два місяці про зміни істотних умов праці і про наступне скорочення у звязку з цими змінами. Крім цього, відповідно до вимог ст. 182-1 КЗпП та Закону України «Про відпустки» їй повинна була надаватися, але ніколи не надавалась додаткова оплачувана відпустка у кількості 10 календарних днів як одинокій матері, чи компенсація за невикористання цієї відпустки. Заробітна плата згідно довідки відповідача без номеру та дати починаючи з липня 2014 року по листопад 2014 року безпідставно зменшувалась, так липень 31 день 1751,47 грн., серпень 31 робочий день 323,55 грн., вересень 30 робочих днів 744,24 грн., жовтень 31 робочий день - 502,75 грн., листопад 30 робочих днів 40 грн. Останній платіж у розмірі 2944 грн. вона отримала 12.12.2014 року на кредитну картку, куди перераховувалась заробітна плата. Під вказаним перерахунком коштів вказується заробітна плата. Не було ніякого повідомлення про її звільнення і не було ніякого повідомлення ,що вказана сума є остаточним розрахунком при звільненні. Позивач вважає, що вона повинна була отримувати середню заробітну плату весь цей час, яка повинна була вираховуватися відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», для розрахунку якої повинні були враховуватися попередні два повні робочі місяця з повною оплатою. Трудова книжка (без наказу про звільнення) була направлена їй поштовим листом з повідомленням і з описом лише 11.03.2015 року, отримала вона її лише 19.03.2015 року згідно довідки Укрпошта №07/15-127 від 30.04.2015 року. Під час судового засідання відповідачем було визнано позов частково і згідно наказу № Э.28.0.0.0/1-6774750 від 16.06.2015 року було відмінено дію наказу «про звільнення [PERSON]В.» №Э.DO-УВ-2014-1198-п від 10.12.2014 року, та її було поновлено на попередньому місці роботи. Так відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, розрахунок середньої заробітної плати для розрахунку за невикористану відпустку проводиться на підставі даних за 12 місяців, а для іншого за останні два місяці. Моральна шкода, яка їй заподіяна полягає у стражданнях, яких вона зазнала у звязку з протиправною поведінкою відповідача, яка виявилась у незаконному звільненні, ненаданні трудової книжки з часу звільнення по теперішній час, коли вона, як особа, яка повинна була отримати соціальну підтримку та допомогу від роботодавця як одинока мати, особа, яка тривалий і безперервний час сумлінно пропрацювала у відповідача та є єдиною працевлаштованою та працездатною особою в своїй сімї, на забезпеченні у якої знаходився непрацездатний хворий батько і неповнолітня дитина 12 років. Її життя до звільнення та після зазнало суттєвих змін. Вона не мала достатніх коштів для утримання себе та членів своєї родини, не мала трудової книжки і тривалий час не знала, що звільнена, тому не мала фізичної та моральної можливості працевлаштуватися, тому змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя і життя своєї родини. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.12.2014 року по час постановлення рішення судом, на час розрахунку загалом 36613,35 грн., суму, яка була недоплачена у вигляді середньої заробітної плати за період з 01.07.2014 року по 10.12.2014 року, в розмірі 17029 грн., суму, яка була недоплачена у вигляді компенсації невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за весь період роботи у розмірі 15028,20 грн., вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку 4068,15 грн., моральну шкоди в розмірі 40000 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні, представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явилась, надала суду заперечення проти позову та заяву про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи в їх сукупності, зясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем ПАТ «КБ «Приватбанк» з 25.09.2006 року, працюючи на різних посадах, з 17.02.2014 року згідно наказу № 700-пп 2014-98 переведена на посаду провідного менеджера відділення «Ясинуватське» ПАТ КБ «Приватбанк», яке знаходиться в зоні проведення Антитерористичної операції. 10.12.2014 року згідно наказу № №Э.DO-УВ-2014-1198-п звільнена за відмову від роботи у звязку із змінами суттєвих умов праці на підставі ст. 36 п. 6 КЗпП України (а.с. 13-15, 125-126). Трудова книжка була направлена позивачу [PERSON]. поштовим листом з повідомленням і з описом лише 11.03.2015 року, отримала трудову книжку позивач 19.03.2015 року, що підтверджується довідкою Укрпошти №07/15-127 від 30.04.2015 року (а.с. 11). Згідно наказу від 16.06.2015 року № Є.28.0.0.0/1-6774750 відповідачем було скасовано дію наказу від 10.12.2014 року «Про звільнення [PERSON], внесено зміни до трудової книжки «Запис про звільнення є недійсним, поновлений на попередній роботі» (а.с. 122-124). Ухвалою суду від 16 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі залишені без розгляду, в зв»язку з заявою позивача (а.с. 136). Судом встановлено, що за період з 10.12.2014 року по 16.06.2015 року заробітна плата позивачу [PERSON] не виплачувалась. Наказом від 16.06.2015 року «Про скасування звільнення [PERSON]М.» питання про оплату днів вимушеного прогулу не вирішено. Крім того, згідно заперечень представника відповідача на а.с. 203 зазначено, що після поновлення на роботі, період після поновлення на роботі, тобто вже після 16.06.2015 року, [PERSON] було оплачено в розмірі 2\\3 від окладу, як простій не з вини працівника. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору. Скасовуючи в добровільному порядку наказ про звільнення [PERSON] відповідач тим самим погодився з тим, що її звільнення було незаконним, але рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем не приймалось. На підставі п. 1 розділу I и п. 2 розділу II Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, з наступними змінами та доповненнями, середній заробіток позивача для нарахування середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні повинен розраховуватися за два місяці до звільнення. Відповідно довідці відповідача, яка надана на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 226), середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці складає 167,94 грн. У відповідності з п.5, п.9 розділу IV Порядку нарахування середньої заробітної платі, нарахування виплат проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата вираховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих днів. За період з 10.12.2014 року по 16.06.2015 року (дні вимушеного прогулу) відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20992,50 грн. з розрахунку 167,94 грн. (середньоденний заробіток) х 125 (кількість робочих днів вимушеного прогулу) = 20992,50 грн. На підставі викладеного, суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 110.12.2014 року по 16.06.2015 року в розмірі 20992,50 грн. Крім того, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, оскільки внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача [PERSON], які викликані її незаконним звільненням, яке в майбутньому сам відповідач скасував, неоплатою днів вимушеного прогулу, їй заподіяні моральні страждання, які полягають в тому, що погіршився матеріальний стан позивача, був порушений звичайний образ її життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд, виходячи з характеру, глибини та тривалості заподіяних позивачеві моральних страждань, вимог розумності і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 5000 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми, яка була недоплачена у вигляді середньої заробітної плати за період з 01.07.2014 року по 10.12.2014 року, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. В період проведення антитерористичної операції в регіоні [PERSON] та Луганської областей з липня 2014 року було тимчасово частково припинено роботу відділень, розташованих в даному регіоні. Станом на липень 2014 року з початку проведення антитерористичної операції чинним законодавством не було врегульовано питання подальшого перебування у трудових відносинах працівників, які працюють у зоні АТО. Разом з тим, листом Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13 було надано роз'яснення про те, що працівники, що не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням з районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах при проведенні антитерористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя і здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлене необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце і посада. Також у зазначеному листі було запропоновано рекомендувати роботодавцям при необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, які надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за згодою сторін у порядку, визначеному законодавством. З врахуванням викладених рекомендацій, [PERSON] протягом періоду проведення антитерористичної операції з липня 2014 року було неодноразово надано щорічні відпустки, з оплатою відповідно до чинного законодавства, а також відпустки без збереження заробітної плати. За час відсутності працівника за нею зберігалось робоче місце та посада (а.с. 160-190). Доводи позивача [PERSON] про те, що їй в період часу з 01.07.2014 року по 10.12.2014 року безпідставно виплачувалась заробітна плата в менших розмірах, в зв»язку з чим було недоплачено на її думку 17029,00 грн., які вона просила стягнути з відповідача, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до наказів на а.с. 160-190 [PERSON] в зазначений період часу надавались відпустки, як щорічні, так і без збереження заробітної плати. Зазначені накази про надання відпусток без збереження заробітної плати позивачем не оскаржувались та не скасовані. Враховуючи, що згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми середньої заробітної плати за період часу з 01.07.2014 року по 10.12.2014 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації невикористаної додаткової оплачуваної відпустки за весь період роботи в розмірі 15028,20 грн., то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. За весь період роботи в ПАТ КБ «Приватбанк» з боку працівника [PERSON] не були надані документи, які б підтверджували право [PERSON] на додаткову відпустку, як одинокій матері, зокрема, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або інші документи, на підставі яких можна було б зробити висновок про наявність підстав для отримання зазначеного виду відпустки (довідка про отримання державної допомоги, довідка про склад сім'ї тощо). За період роботи позивач не зверталась із заявою щодо надання додаткової відпустки та не надавала жодних документів, на підставі яких роботодавцеві слід було надати зазначений вид відпустки. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що документи на підтвердження статусу одинокої матері були надані нею під час роботи в ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, позивач [PERSON] була поновлена на роботі відповідачем в добровільному порядку і на час розгляду справи судом перебуває в трудових правовідносинах з відповідачем. В той час, як чинним трудовим законодавством передбачено виплату грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, лише у разі звільнення працівника. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, оскільки при звільненні згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України [PERSON] було нараховано та виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 3526,74 грн., що відповідає вимогам ст. 44 КЗпП України та підтверджується копією розрахункового листка за грудень 2014 року (а.с. 156). У зв'язку із тим, що [PERSON] наказом від 16.06.2015 року була поновлена на роботі, сума виплаченої вихідної допомоги була утримана за рахунок наступних виплат, оскільки згідно ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 ст. 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмір, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки станом на час розгляду справи трудовий договір між позивачем і відповідачем не припинено, правові підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Також, суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. з ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. І ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичної допомоги від 28.04.2015 року юридична фірма «[PERSON] і право» надавала послуги в якості представництва у суді за позовом [PERSON], та за квитанцією від 28.04.2015 року фірма прийняла від [PERSON] за договором 1500 гривень (а.с. 20а-21). Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, час, який витрачено представником позивача [PERSON] на участь в судовому засіданні загалом складає 3 години, з них 1 година за участь в судових засіданнях 10,06, 2015 року, 25.06.2015 року та 26.08.20145 року, що в грошовому відшкодуванні складає 487,20 грн., при визначенні вказаної суми судом враховується розмір мінімальної заробітної плати станом на зазначений період часу, що становить 1218,00 грн., та визначається за наступним розрахунком: 1218,00 грн. х 40% = 487,20 грн.; 2 години за участь в судових засіданнях 16.09.2015 року, 05.10.2015 року, 25.11.2015 року, що в грошовому відшкодуванні складає 1102,40 грн., при визначенні вказаної суми судом враховується розмір мінімальної заробітної плати станом на зазначений період часу, що становить 1378,00 грн., та визначається за наступним розрахунком: (1378,00 грн. х 40%) Х 2 = 1102,40 грн. Всього, 487,20 грн. + 1102,40 грн. = 1589,60 грн. Але враховуючи, що позивачем сплачено 1500,00 грн., то сама ця сума підлягаю стягненню з відповідача. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 974,40 грн., виходячи з наступного розрахунку: 487,20 грн. (з позовних вимог немайнового характеру про стягнення моральної шкоди) + 487,40 грн. (з позовних вимог майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). На підставі викладеного,

Outcome: partial