Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог зазначило, що 24.05.2013 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено Рамкову угоду від 24.05.2013 року FW 202.491, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування останнього на підставі Договору про надання траншу №202.44015/ FW 202.491 від 24.05.2013 року, згідно якого ФОП [PERSON] було надано кредит у розмірі 37500 доларів США, з процентною ставкою 15%, на строк 60 місяців. В зв'язку з порушенням умов кредитного договору ФОП [PERSON] не забезпечив своєчасне погашення кредиту та відсотків, внаслідок чого утворилась заборгованість, з якої: 719872,60 грн. - капітал, 38380,85 грн. - проценти, 19083,63 грн. - проценти за неправомірне користування кредитом, 244913,74 грн. - пеня. В забезпечення виконання зобов'язань ФОП [PERSON] за кредитним договором ПАТ «ПроКредит Банк» укладено договір поруки №207799-ДПЗ від 24.05.2013 року з [PERSON] Відповідно до умов договору поруки (п.2.1) поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника в їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Отже, ПАТ «ПроКредит Банк» набув права вимагати стягнення заборгованості в повному обсязі з відповідача, тому просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 1022 205,82 грн., а також судовий збір. Відповідач [PERSON] звернулася із зустрічним позовом, яким просить визнати Рамкову угоду від 24.05.2013 року FW 202.491, Договір про надання траншу №202.44015/ FW 202.491 від 24.05.2013 року та Договір поруки №207799-ДПЗ від 24.05.2013 року недійсними, у зв'язку з тим, що банк під час видачі кредиту всупереч цільовому призначенню кредиту видав з каси лише 251 756,00 грн. замість 294 176,00 грн., різницю використав на свою користь - на погашення заборгованості за раніше отриманий кредит ФО-П [PERSON], про що вона, як поручитель, повідомлена не була, отже вважає, що договір траншу не спрямований на реальне настання правових наслідків. Крім того в зустрічній позовній заяві зазначено, що кредит видано фактично у національній грошовій одиниці, а розрахунки та платежі вимагаються здійснювати у валюті - доларах США, що є оманою з боку банку та підтвердженням того, що істотні умови договору траншу суперечать актам цивільного законодавства, а саме ст.533 ЦК України та практики Верховного Суду України, також порушені вимоги законодавства про захист прав споживачів, не проведена належна переддоговірна робота, зазначені в договорі відомості не відповідають вимогам чинного законодавства, при укладанні договору ФО-П [PERSON] було введено в оману щодо фактичних обставин - істотних умов договору (зокрема, щодо його ціни, отримуваної валюти кредиту, порядку розрахунку процентів та валюти платежів, курсової різниці між валютою та національною грошовою одиницею). У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного - відмовити, оскільки вважав його необґрунтованим. Відповідач та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали повністю, проти його задоволення заперечували, просили зустрічний позов задовольнити, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві. Третя особа ФО-П [PERSON] просив в задоволенні позовних вимог банку відмовити, а зустрічний позов задовольнити з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, її представника, третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє підтвердження в ході судового засідання, а зустрічний позов суд вважає необґрунтованим, тому не знаходить підстав для його задоволення. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 24.05.2013 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (позичальником) та ПАТ «ПроКредит Банк» (кредитором) укладена рамкова угода FW 202.491, пунктом 2.1 якої встановлено, що кредитор на підставі угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами. Пунктом 2.2 рамкової угоди встановлені ліміти умов кредитування - еквівалент 300000 грн., ліміт строку кредитування - 120 місяців, максимальний розмір процентів - 40% річних. Згідно з п. 3.5 рамкової угоди кредит вважається виданим з моменту списання суми кредиту з відповідного рахунку кредитора з метою видачі кредиту, а при видачі овердрафту - з моменту виникнення дебетового сальдо поточного рахунку позичальника. У пунктах 4.1, 4.2 рамкової угоди зазначено, що за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту. У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення (п.4.4 рамкової угоди). Відповідно до п.10.2 цієї угоди при порушенні встановлених договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн. у еквіваленті валюти кредиту за кожний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Починаючи з 31 календарного дня прострочення, розмір неустойки збільшується до 1% за умови подання кредитором відповідного повідомлення позичальнику про таке збільшення. Неустойку не може бути збільшено, якщо погашено не менше 80% усього боргу чи помісячно погашається не менше ніж 30% від суми заборгованості. Того ж дня, 24.05.2013 року, на підставі Рамкової угоди ФОП [PERSON] уклав з ПАТ «ПроКредит Банк» Договір про надання траншу №202.44015/FW202.491, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 37500 дол. США, строком на 60 місяців, від дати видачі кредиту з процентною ставкою у розмірі 15% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Цільове використання кредиту - придбання основних засобів. У підпункті 6 пункту 2 договору про надання траншу визначений спосіб видачі кредиту - продаж кредитних коштів на МВРУ та зарахування їх гривневого еквівалента на рахунок позичальника [NUMBER] у кредитора. Відповідно до п.3 цього договору позичальник уповноважує кредитора здійснити у день видачі кредиту продаж усієї суми кредиту на міжбанківському валютному ринку України за курсом кредитора та зарахувати гривневий еквівалент проданої валюти на рахунок позичальника. Одночасно позичальник уповноважує кредитора здійснити договірне списання суми комісії кредитора та інших банків за операцію з продажу валюти згідно з тарифами кредитора та суми інших витрат/втрат, пов'язаних даною операцією. Даний договір є невід'ємною частиною рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього договору. Пунктом 5 цього договору встановлено, що погашення усіх грошових зобов'язань позичальника за цим договором здійснюється шляхом зарахування коштів на визначені кредитором рахунки у черговості, вказаній рамковою угодою. У додатку 1 до договору від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491 визначений графік повернення кредиту та сплати процентів, який неодноразово змінювався за взаємною згодою сторін шляхом підписання додатків до договору траншу в новій редакції. Згідно виписки по особовому рахунку [NUMBER] системним адміністратором з 24.05.2013р. по 27.05.2013р. здійснено продаж валюти на МВРУ згідно кредитного договору від 24.05.2013р. №202. 44015/FW202.491 у сумі 37500 дол. США та отримано 299737,50грн.. На виконання умов Договору про надання траншу №202.44015/FW202.491 ПАТ «ПроКредит Банк» 27.05.2013 року видало ФО-П [PERSON] грошові кошти в сумі 297213,29грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку [NUMBER].980, у якому визначено призначення платежу: «Перерахування коштів від продажу 37500 дол. США згідно кредитного договору від 24.05.2013р. №202.44015/FW202.491. Утримані комісії за видачу кредиту 7644,38 грн., за продаж валюти 917,33 грн. Курс МВРУ 8,15400000» (а.с.24) Факт отримання ФО-П [PERSON] коштів у розмірі 294716,00 грн. підтверджується також чеком відділення №2 ПАТ «ПроКредит Банк» від 27.05.2013 року (а.с.202). Свої зобов'язання за Договором банк виконав у повному обсязі, надавши ФО-П [PERSON] кредитні кошти. В свою чергу, позичальник свої зобов'язання за договором не виконав, своєчасно не здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та має значну заборгованість по нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань ФО-П [PERSON] за кредитним договором ПАТ «ПроКредит Банк» укладено договір поруки №207799-ДПЗ від 24.05.2013 року з [PERSON] Відповідно до умов договору поруки (п.2.1) поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника в їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Відповідно до п.3.1 договору поруки Поручитель несе усі ризики та відповідальність перед Позичальником щодо наслідків дострокового погашення, а також зобов'язується нести усі витрати, пов'язані із достроковим виконанням. Згідно пп.3.2, 3.3 договору поруки Поручитель зобов'язаний належно повністю виконати зобов'язання Позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості Позичальника у зв'язку із порушенням умов Кредитних договорів чи неможливістю виконання ним його зобов'язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо). Умовами п. 3.9 договору поруки передбачено, що якщо Кредитор надіслав Поручителю вимогу про погашення заборгованості Позичальника і протягом 5-ти банківських днів з моменту її відправлення Поручитель не виконає цю вимогу, Поручитель сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості Позичальника за Кредитними договорами за кожний день існування заборгованості Позичальника, починаючи з шостого банківського дня з дати відправлення Поручителю вказаної вимоги. Так, 20.05.2016 року ФО-П [PERSON] була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором, однак вказана вимога залишена без задоволення. 30.05.2016р. позивачем надіслано відповідачу вимогу про виконання зобов'язань за договором поруки, у зв'язку з тим, що позичальником порушено умови кредитного договору та прострочено виконання його грошових зобов'язань перед банком, в якому позивач просив протягом п'яти банківських днів погасити існуючу заборгованість у розмірі 30461,02 дол. США, 8 658,61 грн., яка складається з: 140,98дол. США - борг за капіталом, 1459,02 дол. США - проценти, 1,98 дол. США - проценти за неправомірне користування кредитом, 28859,04 дол. США - капітал дострокового погашення, 8 658,61 грн. - пеня. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 п.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Рішенням господарського суду Харківської області від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.12.2017 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення 31938,67 дол. США та 79023,49 грн. задоволено в повному обсязі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 19 грудня 2011 р. у справі № 6-84цс11. Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. За законом у цьому випадку немає так званої обов`язкової процесуальної співучасті, тобто законом передбачено право позивача звернутися в суд з позовом до кожного з боржників окремо. Крім того, предметом спору є різні самостійні договірні відносини: між кредитором і боржником за кредитним договором; між кредитором і поручителем за договором поруки, або ж ці відносини можуть врегульовуватись одним кредитним договором, що не змінює суті окремих договірних відносин. Так, Верховний суд вказує, що кредитор має право вимагати виконання обов`язку в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. При цьому у разі пред`явлення вимоги кредитора про виконання обов`язку лише до поручителів останні солідарно відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Отже, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини, доведеність з боку позивача факту порушення ФО-П [PERSON] умов рамкової угоди від 24.05.2013 року FW 202.491 та Договору про надання траншу №202.44015/ FW 202.491 від 24.05.2013 року, відсутність доказів погашення заборгованості ФО-П [PERSON], солідарну відповідальність перед кредитором відповідача, суд визнає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог, викладених в зустрічній позовній заяві, то суд вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справи. Так, ст. 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Укладаючи кредитний договір, сторони у розділі "Гарантії та підтвердження" визначили такі умови, зокрема: - перед підписанням сторони належно і у достатній формі ознайомилися з усіма умовами договору, рамкової угоди, тарифами кредитора, їх повністю та однаково з кредитом розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними та жодних заперечень не має; - цей договір підписаний позичальником добровільно, волевиявлення позичальника є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обтяжень. У розділі договору "Попередження про валютні ризики" сторони погодили такі умови: - погашення кредиту здійснюється виключно у валюті кредиту незалежно від зміни будь-яких обставин; - впродовж дії договору курс іноземної валюти, а також і вартість кредиту для позичальника можуть істотно змінюватися; - ризики, пов'язані із зміною курсу іноземної валюти, несе позичальник. Також позичальник підтверджує, що мав право отримати кредит у національній валюті, але добровільно та за власною ініціативою вибрав кредитування у іноземній валюті, оскільки заінтересований саме у такому кредиті, незважаючи на усі існуючі ризики та можливі негативні зміни. Таким чином, положення укладеного кредитного договору є результатом домовленості обох сторін, а тому є обов'язковими до виконання сторонами цього договору. Стосовно доводів [PERSON] про те, що банк увів позичальника в оману під час укладення спірних правочинів, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з п. 20, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач за зустрічним позовом. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів [PERSON] щодо введення її в оману під час укладання спірних договорів. Крім того, Фізична особа-підприємець [PERSON], укладаючи рамкову угоду та кредитний договір, на власний розсуд обрав валюту кредиту, а саме долар США, оскільки був заінтересований саме у такому кредиті, незважаючи на усі існуючі ризики та можливі негативні зміни, про що зазначено у самому кредитному договорі, який підписаний. Посилання [PERSON] на чек відділення №2 ПАТ «ПроКредит Банк» від 27.05.2013 року, в якому написано від руки «251756 г», як на підставу своїх вимог щодо отримання з каси банку меншої суми, а саме 251 756,00 грн. замість 294 716,00 грн., та твердження про те, що договір про надання траншу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає необгрунтованими, та не підтвердженим жодним належним та допустими доказом, оскільки судом достовірно встановлено на підставі досліджених письмових доказів факт отримання позичальником з каси банку саме коштів у розмірі 294 716,00 грн. (а.с.24, 202). Запис від руки «251756 г» в чеку є за своєю правовою природою незрозумілим та таким, що не породжує жодних правових наслідків. Стосовно посилання позивача щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, то суд зазначає, що відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Тобто уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Оскільки позивач мав таку ліцензію на час видачі кредиту, то суд вважає доводи [PERSON] в цій частині безпідставними. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про порушення прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, то суд в цій частині відмовляє в їх задоволенні, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначений кредитний договір укладено сторонами у відповідності зі ст.1055 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, протягом тривалого часу договір виконувався, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання. При цьому, всі умови кредитного договору викладені сторонами договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення спірного кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи, підстав вважати, що договір траншу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, з матеріалів справи не вбачається. Всі істотні умови, передбачені ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: розмір кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами - містяться в договорі про надання траншу і ФО-П [PERSON] погодився з ними, підписавши договір. Додаток №1 до Договору траншу «Графік повернення кредиту та сплати процентів» містить детальний графік платежів, із зазначенням процентної ставки. Так, ознайомлення ФО-П [PERSON] з умовами кредитування і згода останнього на такі умови,

Outcome: approved