Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і просить визнати [PERSON] та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою , яка розташована за адресою [ADDRESS], оскільки вони не проживають за вказаною адресою з вересня 2014року. Їх реєстрація перешкоджає йому отримати субсидію, а також виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за них. Ухвалою суду від 17 січня 2019року відкрито провадження у данній справі, визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. (а.с.15) Ухвалою суду від 14 березня 2019року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.34) В судове засідання позивач не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з"явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена через оголошення на сайті "Судова влада України", сторінка Дружківського міського суду , розділ "громадянам", оскільки за відомим суду місцем реєстрації, не проживає. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру №260, серії 01, виконавчого комітету Дружківської міської ради від 19.09.2008року, в яку він вселився один(а.с.4) В цій квартирі зареєстровані з 17.06.2014року, колишня дружина позивача відповідач [PERSON], [INFO], та її син [PERSON], [INFO] (а.с. 13,14). Шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірваний (а.с.7). З акту від 03 серпня 2018 року, складеного комісією КП "Комсервіс" вбачається, що позивач [PERSON] , та її син [PERSON] в квартирі не проживають з вересня 2014року. (а.с. 31). Як пояснив в підготовчому засіданні позивач, дружина з її сином покинули квартиру, оскільки в неї склалася нова сім"я з іншим чоловіком і вони проживають в його будинку. Суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідач з її сином не проживають в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних причин. Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачем до суду не надано. В справі відсутні будь-які докази в підтвердження того, що відповідач звертався до відповідних органів із заявами про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинив йому позивач або інші особи. Отже суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідача та її сина [PERSON] такими, що втратили право користування житлом підлягають задоволенню. Згідно витягу із протоколу №3 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 13.02.2019р. , комісія розглядала питання про можливість визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS], і вирішила з метою соціального захисту прав та інтересів малолітнього [PERSON] , збереження його права на користування житлом, рекомендувати Дружківському суду винести рішення про залишення малолітнього зареєстрованим у кімнаті за вказаною адресою (а.с.27) Проте суд, зауважує, що питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частин 3,4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Місцем проживання фізичної особи , яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , є сином відповідачки [PERSON] , а не позивача, отже його місцем проживання є місце проживання його батьків, або одного з них, з ким він проживає. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що наявні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивача.

Outcome: approved