Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до укладеного договору № IFU0RK00152632 від 22.03.2005 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8090 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 24,00% на рік, кінцевий термін повернення - 05.03.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 17.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 53372,79 грн., а саме: 4068,27 грн. - заборгованість за кредитом, 15665,66 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 872,75 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 32766,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн., а також із [PERSON] заборгованість у розмірі 43372,79 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати (а.с.2-3). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с.66-68). В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, не повне з'ясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі (а.с.70-72). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору № IFU0RK00152632 від 22.03.2005 року [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 8090 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 24,00% на рік, кінцевий термін повернення - 05.03.2007 року (а.с.8-9). Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк» (а.с.6). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № IFU0RK00152632 від 22.03.2005 року, станом на 17.10.2013 року у [PERSON] мається заборгованість у розмірі 53372,79 грн., а саме: 4068,27 грн. - заборгованість за кредитом, 15665,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 872,75 грн. - заборгованість по комісії, 32766,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції посилався на ст. 257, 258, 261 та 267 ЦК України, п.п.24, 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5, й виходив із того, що строк дії кредитного договору закінчився 05.03.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 05.03.2010 року, а позивач звернувся з позовом до суду 04.02.2014 року. Проте погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, а згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд і інстанції, пославшись на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", не звернув уваги на зміни в законодавстві й на те, що в зазначеному пункті постанови роз'яснюються застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Отже, для застосування позовної давності необхідна заява відповідача, якої у справі немає. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, п. 3.2 договору встановлено, що при порушенні позичальником термінів повернення кредиту він зобов'язується сплачувати відсотки у розмірі 7,30 на місяць на суму залишку непогашеного кредиту; крім того, у разі невчасної оплати заборгованості за відсотками і комісією, позичальник зобов'язаний сплати банку пеню у розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості на кожен день прострочки (а.с. 8). Як вбачається із розрахунку, заборгованість [PERSON] станом на 17.10.2013 року складає 53372,79 грн., із яких: 4068,27 грн. - заборгованість за кредитом, 15665,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 872,75 грн. - заборгованість по комісії, 32766,11 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.5), тому позовні вимоги у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у процентами підлягають повному задоволенню. Щодо стягнення пені у сумі 32766,11 грн.,то апеляційний суд виходить із того, що згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а ч.3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. З урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Із матеріалів справи вбачається, що розмір пені - 32766,11 грн. значно більший за суму заборгованості по тілу кредиту - 4068,27 грн., тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зменшення суми пені, яка підлягає стягненню із [PERSON], до 4068,27 грн.. Стосовно вимог банку щодо стягнення з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки солідарно із [PERSON] 10 000грн. Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Виходячи з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства. Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн., апеляційний суд виходить з наступного. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч.1 ст.84 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, відсутній погодинний розрахунок наданої правової допомоги, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь банку слід стягнути понесені судові витрати у сумі 1120грн. 83коп. (533грн. 73коп. +587грн. 10коп., а.с.15, 74)

Outcome: partial