Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Земля та право», [PERSON] про визнання договору про виконання землевпорядних робіт та кадастрового плану недійсними. Свої вимоги позивач мотивував тим, що у жовтні 2012 року брат його матері (його дядько) [PERSON] продав йому земельну ділянку площею 0,061 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] за № 2695. Після отримання у власність земельної ділянки позивач вирішив розпочати будівництво житлового будинку, а тому у липні 2013 року заклав фундамент. У листопаді 2013 року його дядько помер, після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,250 га та житловий будинок з господарськими спорудами. У березні 2013 року до позивача з'явилась невідома особа, яка представилась [PERSON]. У ході розмови він повідомив, що є сином померлого та являється його єдиним спадкоємцем. Після чого запропонував залишити земельну ділянку та будинок. Так як дана особа не була знайома з позивачем та його родиною, він відмовився, а 08.05.2013 року звернувся з позовною заявою до Києво-Святошинського районного суду Київської області з відповідними вимогами права спадкування майна померлого дядька, внаслідок чого 14.05.2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було відкрито провадження у цивільній справі № 369/4198/13-ц. У серпні 2013 року позивач через свого адвоката дізнався про те, що за заявою [PERSON] суд наклав заборону вчиняти будь-які дії, пов'язані із будівельними роботами на спірній земельній ділянці. На думку позивача, єдиним обґрунтуванням необхідності забезпечення позову з боку [PERSON] було ствердження про те, що [PERSON] (його родина) у період 2013 року, почали здійснювати будівельні роботи, а саме: заклали фундамент на спірній земельній ділянці, що було підтверджено кадастровим планом, виготовленим ТОВ «Земля та право». Як стверджує позивач, виходячи з того, що ні він, ні його родина ніяких будівельних робіт, пов'язаних із закладанням фундаменту на спірній земельній ділянці ніколи не проводили, а фундамент був закладений на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності, він звернувся до представників ТОВ «Земля та право» для з'ясування даного питання. В усній розмові представник підприємства підтвердив факт виконання землевпорядних робіт за замовленням громадянина [PERSON] та повідомив, що в кінці липня 2013 року до них звернувся [PERSON] та замовив кадастрову зйомку з подальшим виготовленням кадастрового плану земельної ділянки з приблизною площею 0,06 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Як пояснив [PERSON], виготовлення кадастрового плану земельної ділянки необхідне для звернення до суду з метою оформлення спадщини. На підставі цього між ТОВ «Земля та право» та [PERSON] було укладено договір про виконання землевпорядних робіт, відповідно до якого було виготовлено кадастровий план земельної ділянки із фіксацією закладеного фундаменту, який в подальшому був переданий [PERSON] На прохання позивача надати копію вище зазначеного договору представник ТОВ «Земля та право» відповів відмовою. Для з'ясування правових підстав проведення вище вказаних робіт, зі слів позивача, він неодноразово намагався зустрітись з представниками вказаної юридичної особи та особисто з [PERSON], але дані особи відмовились зустрічатись та спілкуватись з ним. У грудні 2013 року позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення з боку посадових осіб ТОВ «Земля та право» та [PERSON] Під час спілкування із співробітником райвідділу позивач був ознайомлений з копіями договору про виконання землевпорядних робіт № 05/07 від 29.07.2013 року, відповідними додатками до нього та кадастровим планом. Так, згідно з договором про виконання землевпорядних робіт № 05/07 від 29.07.2013 року [PERSON] замовив у ТОВ «Земля та право» кадастрову зйомку земельної ділянки з метою виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, яка належала його батькові [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На кадастровому плані схематично зображена земельна ділянка загальною площею 0,0607 га із зазначенням контуру фундаменту. Згідно з експлікацією земель, форми 6-ЗЕМ, власником земельної ділянки є [PERSON]. Відповідно до опису меж сусідами земельної ділянки зазначаються [PERSON] та [PERSON]. Позивач вважає, що викладені у кадастровому плані дані не відповідають дійсності, а правочин, укладений між ТОВ «Земля та право» та [PERSON] щодо виконання землевпорядних робіт, грубо порушує його права та свободи як власника земельної ділянки. Як вказує позивач, відповідно до державного акту його земельна ділянка межує із земельною ділянкою його померлого дядька, земельні ділянки розташовані за однією адресою: [ADDRESS]. Загальна площа його земельної ділянки складає 0,061 га, загальна площа земельної ділянки його померлого дядька - 0,250 га. Як стверджує позивач, на земельній ділянці, яка належала його дядькові, розташований житловий будинок та господарські споруди, а на його ділянці закладений фундамент. На думку позивача, основним доказом цього є той факт, що відповідно до п. 1.5 спірного договору [PERSON] стверджує, що виготовлення кадастрового плану земельної ділянки необхідне для звернення до суду з метою оформлення спадщини на земельну ділянку, яка належала його батькові. Згідно з Державним актом батькові [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,250 га, яка і є предметом спадкового спору. Кадастровий номер спірної земельної ділянки 3222480404:02:002:0104. Фундамент схематично зображений на кадастровому плані, розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0507 га, розміри якого, як наголошує позивач, повністю співпадають з його земельною ділянкою, що може бути підтверджено проведенням порівняльного аналізу кадастрового плану та викопіюванням його земельної ділянки згідно з Державним актом. Як вважає позивач, відповідно до координат точок ділянка, що схематично зображена на кадастровому плані, має кадастровий номер 3222480404:02:002:0105 (кадастровий номер земельної ділянки позивача), який відрізняється від кадастрового номера спірної земельної ділянки. Крім того спірна спадкова земельна ділянка має загальну площу 0,250 га, а [PERSON] замовляє проведення робіт згідно з Додатком № 1 до Договору на орієнтирному розмірі земельної ділянки площею 0,06 га. Позивач стверджував, що може з впевненістю стверджувати те, що на земельній ділянці, яка зараз є предметом спадкового спору, ніякого фундаменту не існує, і ні він, ні члени його родини його ніколи не будували. Згідно з п. 3.3 спірного договору виготовлення землевпорядної документації проводиться виконавцем у відповідності до вимог чинного законодавства, замовник при цьому зобов'язаний надати виконавцеві належно засвідчені копії документів, що підтверджують особу та інші документи, передбачені чинним законодавством. Відповідно до п. 1.4 замовник передав, а виконавець отримав документи: копію паспорту та ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію свідоцтва про народження замовника; копію заяви замовника до нотаріальної контори про відкриття спадщини. На думку позивача, замовляючи проведення землевпорядних робіт, в порушення ст. 26 Закону України «Про землеустрій» [PERSON] не надав жодного правовстановлюючого документу, який би підтверджував його відношення до земельної ділянки, на якій закладений фундамент. Надана [PERSON] заява про відкриття спадкової справи від 12.02.2013 року, на яку він посилається в п. 1.4 спірного договору має іншу адресу, ніж адреса, за якою виконувались землевпорядні роботи. Так, в п. 1.1 договору зазначено адресу: [ADDRESS] а у заяві - [ADDRESS]. Як вважає позивач, вище викладені факти свідчать про те, що [PERSON] не являється ні власником, ні землекористувачем, ні спадкоємцем земельної ділянки, на якій зазначений фундамент, а тому ТОВ «Земля та право» не мало законних підстав вчиняти правочин на виконання землевпорядних робіт з [PERSON], оскільки він не є правомочною особою щодо замовлення даних послуг на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності. Наслідком проведення землевпорядних робіт стало виготовлення кадастрового плану із фіксацією закладеного фундаменту, який в подальшому був використаний [PERSON] як доказ для забезпечення позову в цивільній справі № 369/4198/13-ц. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: визнати договір про виконання землевпорядних робіт № 05/07 від 29.07.2013 року недійсним; визнати додаток № 1 «Завдання на виконання робіт» до договору № 05/07 від 29.07.2013 року недійсним; визнати додаток № 2 «Календарний план» до договору № 05/07 від 29.07.2013 року недійсним; визнати додаток № 3 «Протокол погодження договірної ціни» до договору № 05/07 від 29.07.2013 року недійсним; визнати виготовлений кадастровий план б/н з 2013 року недійсним. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі, посилаючись на викладене вище. Відповідач ТОВ «Земля та право» не направив свого представника, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини неявки свого представника та позицію щодо позову суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомив, у судовому засіданні 17.06.2014 року проти задоволення позову заперечував. Вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.10.2012 року [PERSON] продав позивачу на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2695, земельну ділянку площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності серії ЯД № 660388, виданого 15.03.2007 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632902205. Відповідно до записів у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у [ADDRESS] головою двору була з 1968 року [PERSON], а потім з 29.10.2001 року - [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер. 19.02.2013 року [PERSON] звернувся до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.05.2013 року було відкрито провадження у цивільній справі № 369/4198/13-ц (провадження № 2/369/2215/13) за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про зміну черговості права на спадкування, визнання права власності. 29.07.2013 року [PERSON] уклав з ТОВ «Земля та право» договір на виконання землевпорядних робіт № 05/07, відповідно до якого останнє зобов'язалось виконати кадастрову зйомку земельної ділянки та виготовити кадастровий план земельної ділянки, яка належала [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.4 даного договору замовник передав, а виконавець отримав документи: копію паспорта та ідентифікаційного коду замовника, копію свідоцтва про смерть [PERSON], копію свідоцтва про народження замовника, копію заяви замовника до нотаріальної контори від 19.02.2013 року. З огляду на п. 1.5 договору замовник стверджує, що виготовлення кадастрового плану земельної ділянки необхідне для звернення до суду з метою оформлення спадщини на земельну ділянку, яка належить його батьку [PERSON] Також [PERSON] та ТОВ «Земля та право» підписали Додаток № 1 до вказаного договору «Завдання на виконання робіт», Додаток № 2 «Календарний план виконання робіт». Додаток № 3 «Протокол погодження договірної ціни». Згідно з кадастровим планом, виготовленим ТОВ «Земля та право» у 2013 році, площа земельної ділянки - 0,0607 га, її цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, адреса: [ADDRESS], власник - [PERSON], на земельній ділянці розміщений фундамент. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2013 року було: задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній праві № 369/4198/13-ц (провадження № 2/369/2215/13) за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про зміну черговості права на спадкування, визнання права власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання права власності; заборонено [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншим особам вчиняти щодо земельної ділянки площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3222480404:02:002:0104, будь-які дії, в тому числі пов'язані з будівельними роботами; заборонено [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншим особам вчиняти щодо домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS], будь-які дії, в тому числі пов'язані з його реконструкцією, переплануванням, технічним переоснащенням та ремонтними роботами. У вказаній ухвалі суду зазначено, що «з огляду на кадастровий план 2013 року, виготовлений ТОВ «Земля і право», на спірній земельній ділянці закладається фундамент». 12.12.2013 року позивач звернувся до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою щодо вчинення можливих неправомірних дій працівниками ТОВ «Земля та право». Результатів розгляду даної заяви суду надано не було. 06.02.2014 року адвокат позивача [PERSON] звертався до ТОВ «Земля та право» з адвокатським запитом щодо надання йому належним чином засвідчених копій спірних документів. Відповідь на вказаний запит відсутня. 17.03.2014 року адвокат [PERSON] звернувся до [PERSON] з адвокатським запитом стосовно аналогічного питання. На вказаний запит [PERSON] відповів відмовою. 28.03.2014 року та 28.05.2014 року адвокат позивача [PERSON] звертався до ТОВ «Земля та право» з адвокатським запитом щодо надання інформації про спеціаліста, який проводив землевпорядні роботи, чи має він доступ до електронних обліків та електронних баз даних, якими нормативно-правовими документами він користується в своїй діяльності. Відповідь на вказані запити відсутня. Відповідно до ліцензії Державної служби геодезії, картографії та кадастру серії АВ № 388437, виданої 12.08.2008 року та дійсної до 07.08.2013 року, ТОВ «Земля та право» має право на виконання топографо-геодезичних, картографічних робіт. Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Земля та право» здійснює діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування у цих сферах. На ім'я [PERSON] виготовлено план будинку за адресою: [ADDRESS]. Доказів затвердження цього плану у визначеному законодавством порядку суду не було надано. Доказів надання [PERSON] відповідно до вимог законодавства дозволів на початок робіт з будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] а також зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, на цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку» суду надано не було. Також суду не було пред'явлено доказів того, що позивач на підставі договору-купівлі продажу здійснив у встановленому законом порядку державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, надану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Статтями 218-234 ЦК України передбачено підстави визнання правочинів недійсними, а також встановлення нікчемності правочинів. У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Зважаючи на п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З огляду на ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За правилами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об'єкти Державного земельного кадастру. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Так як правом згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що правом заперечувати дійсність правочину наділена сторона даного правочину чи заінтересована особа, то позивач в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України повинен був довести суду наявність таких порушення, невизнання або оспорення, а також належності йому даних прав, свобод чи інтересів. Проте, незважаючи на вказане, а також те, що [PERSON] в обґрунтування свого позову посилається на порушення його прав власника земельної ділянки площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, наданої для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], ним не доведено наявність у нього права власності на дану земельну ділянку, яке в силу ст.ст. 125, 126 ЗК України може виникнути лише після його державної реєстрації. В силу вимог ст. 81 ЗК України та ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", договір купівлі-продажу є лише підставою для виникнення такого права, тобто для його державної реєстрації, але не являється документом, який підтверджує сам факт виникнення права власності. Також позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що саме земельна ділянка площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зображена на спірному кадастровому плані та саме вона фігурує в оспорюваному договорі та додатках до нього, так як дані документи не містять кадастрового номера земельної ділянки, а в кадастровому плані взагалі вказано інше цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вказівки [PERSON] на схожість обрисів та меж планів земельних ділянок не можуть бути прийняті судом, оскільки вони без підтвердження відповідними висновками спеціалістів чи експертів являються лише припущеннями. До того ж, земельна ділянка площею 0,061 га, кадастровий номер 3222480404:02:002:0105, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що виключає здійснення на ній будівництва житлового будинку. На цій підставі суд не може вважати доведеним те, що земельна ділянка з фундаментом на ній, зображені на спірному кадастровому плані, є саме ділянкою, права на яку заявляє позивач під час обґрунтування свого позову, а не частиною спадкової земельної ділянки відповідача [PERSON] Тобто, так як позивачем не було доведено наявності у нього права власності на земельну ділянку, яка фігурує в оспорюваному договорі та його додатках, а ґрунтувати рішення на припущеннях недопустимо, суд не вбачає підстав вважати, що даними правочинами було порушено, не визнано чи оспорені будь-які права, свободи чи інтереси [PERSON], що б давало йому право оспорювати їх. Також суд зважає на те, що спірний договір з додатками до нього за своїм змістом не являється правочином щодо виготовлення документації із землеустрою, а кадастровий план не є частиною такої документації, то у даному випадку недоцільно застосовувати норми Закону України «Про землеустрій», якими право на виготовлення такої документації надано лише власникам, користувачам земельної ділянки та компетентним органам. Заборони щодо виготовлення графічних зображень земельних ділянок, які належать іншим особам, чинне законодавство не містить, а тому не можна стверджувати, що відповідач [PERSON] не мав права на виготовлення спірного кадастрового номера, а ТОВ «Земля та право» не мало право укладати з ним оспорюваний договір. Те, що спірний документ називається «кадастровий план», не надає йому ознак кадастрового плану або частини документації із землеустрою у розумінні вимог Закону України «Про землеустрій» та Закону України «Про Державний земельний кадастр», а оспорюваному правочину - статусу договору, укладеного для складання документації із землеустрою. Поруч з цим, посилання позивача на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2013 року, якою було заборонено [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншим особам вчиняти щодо земельної ділянки площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3222480404:02:002:0104, будь-які дії, теж не заслуговують на увагу, оскільки внаслідок постановлення даної ухвали ніякі права позивача не можуть бути порушені на тій підставі, що відсутні докази належності йому даної земельної ділянки. Більш того, позовна вимога [PERSON] стосовно визнання виготовленого кадастрового плану б/н з 2013 року недійсним не відповідає можливим способам захисту права, оскільки даний документ не являється правочином чи актом органу місцевого самоврядування чи органу державної влади, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині. А отже, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] та їх обґрунтування не були доведеними в ході судового розгляду, а деякі з них не відповідають можливим способам захисту права, що є підставою для відмови у задоволенні його позову. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, ст.ст. 3, 15, 16, 202-204, 207, 208, 215, 216, 218-234, 236 ЦК України, ст.ст. 81, 125, 126 ЗК України, ст.ст. 4, 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 1 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed