Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що 05.06.2013 року біля 13 години в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля ЗИЛ-ММЗ 554М, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області 19.05.2014 року постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2014 року, якою притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП скасувати і закрити справу за відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях. Відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 01.07.2014 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 23.04.2014 року [PERSON] скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, щодо нього закрити у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. При цьому суд зазначив, що доводи апеляційної скарги безпідставність оцінки доказів у справі судом першої інстанції визначення винних чи невинуватих у ДТП при закритті провадження по справі. Судовим рішенням - ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 19.05.2014 року встановлено відсутність його вини у скоєнні ДТП. Також ухвалою апеляційного суду встановлено факт, що місцем ДТП є не перехрестя, а фактично відповідач здійснював поворот ліворуч на дорогу в'їзду на прилеглу територію. Таким чином, виникнення ДТП знаходиться у причинному зв'язку з порушенням відповідачем правил п.10.1 ПДР, що в сукупності підтверджується ухвалами від 19.05.2014 року та 01.07.2014 року Апеляційного суду Вінницької області. Внаслідок ДТП належний йому на праві власності автомобіль [NUMBER] зазнав пошкоджень. В даний час шкода не відшкодована. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження № 79 від 29.07.2013 року вартість матеріального збитку складає 67 620 гривень. У відповідності з ч.2,5 ст. 1187, п.1 ч.І ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок зіткнення декількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Добровільно сплатити кошти відповідач відмовляється. Просить стягнути на його користь з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 67 620 гривень та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просять його задоволити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просять в його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що постановами у справах про адміністративні правопорушення ані [PERSON], ані [PERSON] винним у ДТП не визнано, а тому підстав для стягнення з відповідача шкоди немає. Експерт [PERSON] показав, що він проводив автотехнічну експертизу у даній справі (висновок №2001/14-21 від 02.02.2015 р.), свій висновок підтримав, вважає, що свідчення [PERSON] та його пасажира [PERSON] стосовно механізму розвитку події ДТП були технічно необґрунтованими, тому в подальшому до уваги не бралися, оскільки могли привести до хибних висновків. Свідчення водія автомобіля ЗИЛ щодо механізму розвитку події ДТП є технічно обґрунтованими, при чому в його діях невідповідностей технічним нормам вимог ПДР України, які б знаходились у причинному зв'язку із ДТП, не вбачається, а технічна можливість попередження даного ДТП забезпечувалась виконанням водієм [PERSON] технічних норм вимог п.10.1. ПДР України. Суд, вислухавши сторони, експерта, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити з слідуючих підстав. Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1. ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Судом встановлено, що 05.06.2013 року біля 13 години в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля ЗИЛ-ММЗ 554М, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] Відповідно до висновку експерта №2001/14-21 від 02.02.2015 р. в заданій дорожній ситуації з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, водій автомобіля [NUMBER] [PERSON] повинен був керуватися технічними нормами п.10.1, а водій автомобіля "Опель - Вектра", д.н. [NUMBER] п.14.6 "а", 12.3 чи 12.3 ПДР України. Свідчення [PERSON] та його пасажира [PERSON] стосовно механізму розвитку події ДТП є технічно необґрунтованими, тому в подальшому до уваги братися не можуть, так як можуть привести до хибних висновків. Якщо в момент початку обгону [PERSON] по зовнішніх параметрах не міг виявити наявність попереду перехрестя, у його діях невідповідностей технічним нормам вимог п.14,6 "а" ПДР України не може вбачатися, однак при цьому при виконанні технічних норм вимог п.12.3 ПДР України, він мав би технічну можливість попередити дане ДТП. Свідчення водія автомобіля ЗИЛ [PERSON] щодо механізму розвитку події ДТП є технічно обґрунтованими, при чому в його діях невідповідностей технічним нормам вимог ПДР України, які б знаходились у причинному зв'язку із ДТП, не вбачається, а технічна можливість попередження даного ДТП забезпечувалась виконанням водієм [PERSON] технічних норм вимог п.10.1. ПДР України. Суд вважає, що посилання позивача та його представника на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19.05.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 01.07.2014 року, на підтвердження позовних вимог є безпідставними, оскільки ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19.05.2014 року встановлено відсутність складу адміністративного правопорушення в діях [PERSON], а ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01.07.2014 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, щодо [PERSON] закрито у зв'язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а тому дані ухвали не доводять винуватості [PERSON] у вчиненні ДТП . Позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не доведено та в судовому засіданні не встановлено доказів того, що [PERSON] є винною особою у зіткненні джерел підвищеної небезпеки, а тому підстав для відшкодування ним шкоди, завданої внаслідок такого зіткнення, та й відповідно підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed