Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

18 червня 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого позивач посилалася на те, що 17 травня 2002 року між [PERSON] , як продавцем, та її чоловіком [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу нерухомості, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до умов указаного договору, зареєстрованого на Товарній біржі «Новомосковська» за реєстраційним номером № 000130 від 17 травня 2002 року, [PERSON] за продаж житлового будинку було отримано кошти у розмірі 21 822,00 грн. Позивач зазначає, що оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, її чоловік [PERSON] набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,2 м2, житловою площею 32,5 м2. У встановлений законом строк, позивач звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, у зв`язку з чим заведена спадкова справа. 10 червня 2020 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва на право власності на земельну ділянку, однак державним нотаріусом було відмовлено їй у видачі спадщини, оскільки зазначений договір купівлі-продажу, зареєстрований на Товарній біржі, посвідчений з порушенням вимог ст. 227 ЦК України (1963 року), яка передбачає, що договори купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно зі ст. 47 ЦК України (1963 року) тягне недійсність договору, тому свідоцтво про право власності на спадщину на підставі вищезазначеного договору видане бути не може. Для вирішення цього питання їй рекомендовано звернутись до суду. З урахуванням вказаних обставин, позивач вимушена була звернутись до суду та просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 17 травня 2002 року між відповідачем [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , а також визнати за нею право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 22 червня 2020 року було залишено позовну заяву без руху з наданням строку для усунення її недоліків (а.с. 20-21). 26 червня 2020 року позивач усунув недоліки позовної заяви (а.с. 23-28). Ухвалою суду від 23 липня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с. 56-57). Ухвалою суду від 10 листопала 2020 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті (а.с. 66). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від останнього до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву і клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У судове засідання представник третьої особи Товарної біржі «Новомосковська» не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових пояснень не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій просив суд здійснити розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 16 червня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбів Губиниською селищною радою Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено відповідний запис за № 15 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище позивача змінено на прізвище " [PERSON] " (а.с. 11). Як убачається з матеріалів справи, 17 травня 2002 року чоловік позивача [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомості, згідно з яким придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належав продавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого Губиниською с/радою 10 серпня 1999 року, зареєстрованого в Новомосковському БТІ за № 1955-8, що підтверджувалось довідкою-характеристикою, що видана в Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об`єкта нерухомості за № 559 від 16 травня 2002 року. Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року "Про товарну біржу", угоду було зареєстровано на Товарній біржі "Новомосковська" під реєстровим № 000130 (а.с. 12). Згідно з повідомленням Комунального підприємства "Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради" від 27 жовтня 2020 року № 380, наданого на запит суду, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 29 грудня 2012 року є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 травня 2002 року на Товарній біржі "Новомосковська" за р. № 000130, зареєстрованого в НРКП БТІ "Інвентаризатор" 17 травня 2002 року за р. № 1955-8 (а.с. 65). Відповідно до технічного паспорта, складеного 06 серпня 1999 року, наданого суду у засвідченій позивачем копії, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому складається з: житлового будинку А, загальною площею 50,2 м2, житловою площею 32,5 м2, з надвірними побудовами: л/кухня-сарай Б, підвал В, убиральня Г, гараж Д, сараї Ж, Е, колодязь К, огорожі № 1-5, 1968 року побудови (а.с. 14-16). Відповідно до Витягу з рішення Губиниської селищної ради народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області 2 сесії 24 скликання від 01 серпня 2002 року, наданого суду у засвідченій позивачем копії, було вирішено передати [PERSON] безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), особистого підсобного господарства, загальною площею 0,29 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27). Як свідчить укладений спірний договір, між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору, відповідач [PERSON] передав [PERSON] , належний йому житловий будинок, а останній, у свої чергу, передав йому грошові кошти у розмірі 21 822,00 гривень, договір зареєстрований на Товарній біржі, однак його нотаріально не посвідчено. По день смерті, [PERSON] , здійснював своє право користування та володіння житловим будинком, разом з тим, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року та Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР, чинних на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на Товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року "Про судову практику по справам про визнання угод недійсними", з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно зі ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом як, відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" вказувалося, що біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1ст. 128 ЦК УРСР), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцеві на праві власності нерухомого майна. Сторонами договору усі умови останнього виконані. Згідно з вищевказаним договором зазначена нерухомість обміняна. Доказів того, що сторони заперечували проти укладеного договору, суду не надано, тому, суд вважає укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] , дійсним. Щодо позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, суд зазначає наступне. Статтею 392 діючого Цивільного кодексу України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Разом з тим, як установлено судом раніше, спірне нерухоме майно було придбано у період зареєстрованого між позивачем [PERSON] та [PERSON] шлюбу. Згідно зі ст. ст. 22, 28 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і кожному з них належало по 1/2 частці цього домоволодіння. Також, судом установлено, що [PERSON] помер [INFO] , про що Виконавчим комітетом Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 76 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 04 жовтня 2019 року (а.с. 13). Позивач [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка - [PERSON] , звернувшись до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області спочатку із відповідною заявою про прийняття спадщини, а потім із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, відповідно до повідомлення державного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Крутько Л. П. від 10 червня 2020 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з тим, що пред`явлений ним правовстановлюючий документ на спадкове майно - договір купівлі-продажу нерухомості, не посвідчений нотаріально, що не відповідає вимогам ЦК України (а.с. 17). У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 2 статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частина 1 ст. 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу нерухомості від 17 травня 2002 року, який зареєстрований на Товарній біржі "Новомосковська" за реєстраційним № 000130, а саме, житлового будинку [ADDRESS] , є дійсним, з урахуванням факту набуття зазначеного нерухомого майна під час зареєстрованого шлюбу та належність відповідно до закону на праві спільної сумісної власності такого нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, а також з огляду на те, що власник частини цього майна [PERSON] помер, а позивач [PERSON] як його дружина, є спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину, також, з огляду на те, що доказів наявності інших спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині чи спадкоємців за заповітом, які звернулися протягом встановленого строку до нотаріуса з приводу прийняття спадщини та доказів на підтвердження переходу права власності спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON] матеріали справи не містять, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved