Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України без згоди батька. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року у неї в шлюбі з відповідачем народилася їхня дочка [PERSON]. Але, життя з відповідачем не склалося, і після розірвання шлюбу, з 2014 року, вони з відповідачем проживають окремо один від одного. Дочка залишилася проживати з нею. В зв'язку із важким матеріальним становищем, оскільки відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, вона змушена була виїхати на роботу за кордон, в Російську Федерацію, залишивши дочку із бабусею. На даний час у неї в Російській Федерації легалізована робота, є своє житло і є матеріальна можливість взяти дочку до себе та забезпечити дитині належні умови для проживання, відпочинку, виховання та надання освіти, а саме головне - можливість дитині бути разом з матір'ю. Проте, перешкодою для вищезазначеного стало те, що відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, і в той же час брати участь у її вихованні, утриманні та у спілкуванні з дитиною він не бажає. Оскільки, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, вона змушена за захистом прав та інтересів неповнолітньої дочки звернутися в суд із даним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позові наполягала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно, письмових пояснень про причини неявки в судове засідання до суду не надіслав. Суд вважає, що відповідач в судове засідання не з'явився без поважних причин, а тому суд може розглянути справу у відсутності особи, яка не з'явилась. Представник третьої особи, головний спеціаліст служби у справах дітей Смакоус Ж.Л., в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та надала до суду висновок від 08.02.2016 року згідно якого на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Бершадській РДА, було розглянуто заяву [PERSON] щодо надання дозволу на виготовлення проїзного документа та дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька [PERSON]. [PERSON] був запрошений на засідання Комісії проте не з'явився і не зателефонував. На засіданні було з'ясовано, що [PERSON], на даний час працює в Російській Федерації, в неї легалізована робота за яку вона отримує гарну заробітну плату, в неї є своє житло і є матеріальна можливість взяти дочку до себе та забезпечити дитині належні умови для проживання, відпочинку, виховання та надання освіти. Батько нічим дочці не допомагає, не спілкується з нею, не цікавиться її життям та здоров'ям, вихованням. Зважаючи на відсутність [PERSON] на засіданні комісії без будь-якого пояснення та попередження, його пасивну участь у вихованні дитини, ігнорування інтересів дитини та беручи до уваги розглянуті документи та пояснення матері дитини, комісія вирішила надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон без згоди її батька. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року в позивачки в шлюбі з відповідачем народилася дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 23.07.2012 року. Але, життя з відповідачем не склалося, і після розірвання шлюбу, з 2014 року, вони з відповідачем проживають окремо, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу № 707/211/14-ц винесеного Черкаським районним судом. Дочка залишилася проживати з позивачкою та знаходиться на її утриманні. В зв'язку із важким матеріальним становищем, оскільки відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що підтверджується копією розрахунку заборгованості по аліментах від 12.05.2015 року, позивачка змушена була виїхати на роботу за кордон, в Російську Федерацію, залишивши дочку із бабусею. На даний час в позивачки в Російській Федерації легалізована робота, є своє житло і є матеріальна можливість взяти дочку до себе. Проте, коли вона звернулася до відповідача із проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон і на тимчасове там її проживання, відповідач категорично відмовив їй в цьому. Відмова відповідача створює перешкоду для перебування дитини разом з матір'ю, і в той же час відповідач сам брати участі у вихованні, утриманні, а також спілкуванні з дитиною не бажає. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; батьки або особи,які їх замінюють,несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 151 СК батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Згідно з ст. 154 СК України батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до ч. 3ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дочки за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон без згоди батька.

Outcome: approved