Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа № 758/387/17-ц за позовом [PERSON] до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення компенсації за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 25.03.2015 року на підставі контракту він працював Генеральним директором Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія». Проте, 25.11.2016 року наказом з особового складу № 161-п, підписаним заступником міністра М.Є. Нефьодовим, позивача звільнено з посади 01.12.2016 року у зв`язку з порушенням умов контракту (п.8 ст.36 КЗпП України). Також у наказі зазначено, що підставою для звільнення позивача стала доповідна записка від 17.11.2016 року № 2432-02/1670. З даним наказом позивач не погоджується, вважає його незаконним та таким, що суперечить умовам Контракту. У зв`язку з чим звернувся до суду, за захистом свого порушеного права. 15.05.2017 року від Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» надійшли заперечення, в яких вказує, що позивач не виконував свої обов`язки, що викладено у звіті про перевірку стану роботи на Державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія», яка проведена на підставі наказу Мінекономрозвитку від 21.10.2016 № 1763. Та оскільки позивачем не виконувалися обов`язки передбачені контрактом і на підставі підпунктів а,б, г, е пункту 28., його було звільнено правомірно, тому у задоволенні позову слід відмовити. 18.10.2018 року від Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» надійшов відзив, у якому вказує, що позивача було звільнено з посади оскільки ним не виконувалися обов`язки передбачені контрактом. На час перебування на посаді позивач відсторонився від виконання свої обов`язків умови контракту не виконував. В ході перевірки було виявлено порушення в організації фінансово-господарської діяльності з боку позивача. 04.02.2019 року надійшов відзив від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, у якому вказує, що позивача було звільнено з посади оскільки ним не виконувалися обов`язки передбачені контрактом. У зв`язку з чим, просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача-1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача-2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25.03.2015 року між Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку та торгівлі України та [PERSON] укладено Контрактстроком дії з 25 березня 2015 року по 25 березня 2020 року. Відповідно до якого позивача було призначено на посаду Генерального директора Державного підприємства «Державна інвестиційна компанія», в якому передбачені права та обов`язки сторін. Пунктом 28 Контракту зазначені обставини на підставі яких генеральний директор може бути звільнений з посади, а контракт вважається розірваним. У вказаному Контракті сторони погодили права і обов`язки, умови матеріального забезпечення директора, відповідальність сторін, а також чітко визначили підстави внесення змін і доповнень до контракту та припинення його дії. 25.11.2016 року наказом з особового складу № 161-п, підписаним заступником міністра Нефьодовим М.Є. , позивача звільнено з посади 01.12.2016 року у зв`язку з порушенням умов контракту (п.8 ст.36 КЗпП України). Також у Наказі про звільнення вказано, що підставою для звільнення Позивача стала доповідна записка від 17.11.2016 року № 2432-02/1670. Як вбачається зі змісту укладеного між Державним агентством з інвестицій та управління національними проектами України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку та торгівлі України та [PERSON] Контракту від 25.03.2015 р., у розділі 5 (Внесення змін і доповнень до контракту та припинення його дії), зокрема у п.5.1-п.5.4 Сторони чітко визначили підстави за наявності яких генерального директора може бути звільнено із займаної ним посади. Так, згідно п. 6 Контракту передбачено, що генеральний директор здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його фінансово-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдань підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом. Проте, під час перебування [PERSON] на посаді, останній відсторонився від виконання своїх обов`язків, умови Контракту не виконував, що стало підставою для ініціювання Органом управління майном проведення перевірки на Підприємстві у відповідності до Наказу №1763 від 21.10.2016 року «Про проведення перевірки стану правової роботи на державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія». В період з 24 по 27 жовтня 2016 року проведена перевірка діяльності Підприємства, за результатами якої складено Звіт «Про перевірку правової роботи на державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія». В ході проведеної перевірки були виявлені порушення в організації фінансово-господарської діяльності з боку [PERSON] як в поточному керівництві Підприємством так і в організації усунення виявлених недоліків. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Підпунктом «а» п. 28 Контракту передбачено, що генеральний директор звільнений, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління то закінчення терміну його дії у разі систематичного невиконання Генеральним директором без поважних причин обов`язків покладених на нього цим контрактом. В звіті «Про перевірку правової роботи на державному підприємстві «Державна інвестиційна компанія» вказано, що з березня 2015 року Підприємство статутної діяльності не проводило. На час перевірки Підприємство обслуговувало лише сім договорів позики та один інвестиційний договір укладений у 2013 році до призначення позивача на посаду, але лише один позивальник виконував умови договору, це ТОВ «Біонік Девелопмен». Позивачем взагалі не проводилась робота по поверненню кредитних коштів, діяльність по даному напряму проводилась лише в направлені письмового запиту на підприємства - боржників, що також зазначається у поясненнях [PERSON] для комісії. Також не проводилися причини неповернення коштів та місцезнаходження самих позичальників. В звіті зазначено, що за 2016 рік підприємством подано лише одну претензію, що свідчить про незадовільний стан претензійної роботи. В Звіті зафіксовано неналежну організацію претензійно-позовної роботи Підприємства, відсутність юридичної служби на Підприємстві, наявність дебіторської заборгованості у сумі 37 223 843,94 грн. з яких: 16 116 666,66 грн. - неповернута позика, 21 107 177,28 грн. - неповернені відсотки за користування позикою, відсутність інвентаризаційного майна і майнових прав Підприємства, невиконання вимог наказу Мінекономрозвитку від 01.09.2016 р. №1439, що свідчить про бездіяльність Позивача. Пунктом 7 Контракту зазначені обов`язки Позивача відповідно яких, генеральний директор вчиняє дії по забезпеченню складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його на затвердження Органу управлінням майном. Підпунктом «г» п. 28 Контракту передбачено, що у разі невжиття заходів щодо подання в установленому порядку на затвердження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження річних фіиансових планів у встановленому порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2013 р. №899 генеральний директор може бути звільнений з посади, а Контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії. Як показала перевірка «Фінансовий план був затверджений тільки на 2015 рік» (3 абзац 2 аркуша Звіту). У відповідності до п. 4 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого Наказом Мінекономрозвитку 02.03.2015 за №205 (далі - Порядок) передбачено, що проект фінансового плану Підприємства з пронумерованими, прошнурованими та скріпленими печаткою сторінками у двох примірниках у паперовому та електронному вигляді подається органу, уповноваженому управляти державним майном або корпоративними правами держави (далі - орган управління), до 01 червня року, що передує плановому. В свою чергу, Орган управління майном подає річні плани державних підприємств у паперовому та електронному вигляді Мінфіну до 15 липня поточного року, для врахування під час формування державного бюджету. В порушення вимог Порядку, Позивач безвідповідально поставився до своїх обов`язків передбачених п. 7 Контракту, лише 21 липня 2016 року (більш ніж через рік визначеного терміну) був підготовлений фінансовий план на 2016 рік, який так і не був затверджений Органом управління майном за час роботи Позивача (до 01 грудня 2016 р.). На генерального директора покладені обов`язки передбачені п.9 Контракту по забезпеченню виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою плану Підприємства. Підпунктом «е» п.28 Контракту передбачено, що генеральний директор може бути звільнений, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії у разі невжиття заходів щодо подання Органу управлінням майном квартальної та річної фінансової звітності, звітів про виконання показників передбачених цим контрактом, а також квартального та річного звітів про виконання Фінансового плану підприємства. В листопаді 2016 року, в поясненні даному представникам Міністерства економічного розвитку та торгівлі України, які проводили перевірку, [PERSON] пояснив, що державне підприємство «Державна інвестиційна компанія» об`єктів нерухомого майна не має. Проте, вказані доводи не відповідають дійсності, оскільки Харківський обласний постійно діючий третейський суд виносить рішення по справі №173, відповідно якого, 17.09.2016 р. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович реєструє за Відповідачем право приватної власності на нерухоме майно. Але Позивач на баланс підприємства зазначену нерухомість не поставив. Відповідно до Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру нерухомого майна, за Державним підприємством «Державна інвестиційна компанія» з 17 вересня 2016 року зареєстровано дев`ять об`єктів нерухомості, п`ять нежитлових споруд та чотири земельні ділянки, що знаходяться у Закарпатській області, (доказ: Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру нерухомого майна) Надані документи свідчать, що з 17 вересня 2016 року під час перебування Позивача на посаді, нерухомість була зареєстрована на праві власності за Підприємством. Підписуючи Контракт 25.03.2015 року, [PERSON] усвідомлював наслідки які настають в разі невиконання своїх обов`язків викладеними в контракті та погодився з умовами праці. Умови припинення Контракту роз`яснено в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», де вказано, що вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначеними сторонами в контракті для його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Вище наведене свідчить, що [PERSON] свідомо відсторонився від управління Підприємством, не виконував свої прямі функціональні обов`язки визначені в Контракті і на підставі підпунктів «а», «б», «г», «е» та «є» пункту 28 Контракту від 25.03.2015 року мав бути звільнений із займаної посади. Статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством ^"країни, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Стаття 4 даного Закону до суб`єктів управління об`єктами державної власності відносить, серед інших: міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління). Пунктом 4 ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону визначено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Підпунктом 213 Положення про Мінекономрозвитку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 459, до компетенції Мінекономрозвитку віднесено утворення, ліквідація, реорганізація підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності, хтювноваженим органом управління яких є Мінекономрозвитку, затвердження їх статутів (положень), здійснення контролю за їх дотриманням, в установленому порядку призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників. Постановою Кабінету Міністрів України від 9 червня 2010 р. N 471 "Про утворення державного підприємства "Державна інвестиційна компанія", Підприємство було віднесено до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами, функції і повноваження якого, в свою чергу, були передані Мінекономрозвитку відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 р. № 1079-р. А розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2015 р. № 826-р "Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі" Підприємство віднесено до сфери управління Мінекономрозвитку. Слід зазначити, що згідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2013 р. №818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради Міністрів АРК, головами місцевих і державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року №203», звільнення з посади генерального директора державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» [PERSON] відбувалось за погодженням та за підписом Голови Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Мондриївського В.М., що також підтверджують законність звільнення. Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч. З ст. 21 Кодексі законів про працю України (далі - КЗпП України) акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у КЗпП України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо. Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Підпунктом «б» п. 28 Контракту передбачено, що генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном у випадку одноразового грубого порушення Генеральним директором обов 'язків покладених на нього цим Контрактом, що призвело до збитків у великих розмірах. Ппозивачем не надано належних та достовірних доказів не законності звільнення його з посади Генерального директора державного підприємства «Державна інвестиційна компанія». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] на підставі п.8 ст.36 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства та поожень контракту, жодних порушень судом не встановлено. Таким чином, правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу № 161-п від 25.11.2016 року, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні, а відтак, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується, а відповідачем належних доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed