Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Представник КП "ДКПЛ" ДОР звернувся до суду із заявою про надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування заяви зазначив, що 07.11.2019 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. У судовому засіданні представник заявника та лікар-психіатр зазначили суду, що [PERSON] хворіє онкологією шлунку, вона дійсно потребує лікуванню, однак не в психіатричній лікарні, ознак психічного захворювання вона не має, скоріш за все її безпорадність викликана онкологією. У судовому засіданні прокурор, висловив думку про те, що зазначена заява не підлягає задоволенню в зв`язку із відсутністю підстав у примусовій госпіталізації. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, думку прокурора, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 07.11.2019 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого розладу, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби. Главою 10 (ст.ст. 339-342) ЦПК України, Законом України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що хвора дезорієнтована, плаче, відповідає охоче але не по суті, себе називає лише на ім`я, себе не обслуговує, будь-яких належних доказів що її поведінка, яка полягає у безпорадності і неможливості самостійно задовольнити основні життєві потреби, внаслідок встановленого у неї психічного захворювання ні висновок ні матеріали справи не містять, та у судовому засіданні не встановлені. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів психічного захворювання, внаслідок чого [PERSON] самостійно не може задовольнити основні життєві потреби, тобто доказів обставин, що стали підставою для госпіталізації [PERSON] , та навпаки спростовання вказаних у заяві обставин поясненнями представника заявника та лікаря-психіатра, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви КП «ДКПЛ» ДОР щодо надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed