Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

В листопаді 2014 року Виконавчий комітет Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], який діє особисто та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про виселення без надання іншого житла. В обґрунтування позову представник позивача посилався на ті обставини, що рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 21 лютого 2001 року № 56 відділу Управління Служби безпеки України була надана службова квартира що розташована в [ADDRESS]. На підставі списку для заселення Відділу Управління Служби безпеки України в місті Маріуполі, виконкомом Маріупольської міської ради, [PERSON] на склад сімї з трьох осіб було видано ордер на зазначену квартиру. З 1 червня 2004 року відповідача [PERSON] було звільнено з органів Служби безпеки України за власним бажанням. Його стаж військової служби складає 8 років 1 місяць 15 днів. На даний час відповідач офіційно працює в місті Києві на посаді комерційного директора компанії ТОВ «Екоенержи». Оскільки відповідач [PERSON] не набув право на подальше проживання в службовому житлі, він та його донька незаконно займають службову квартиру [ADDRESS], в добровільному порядку звільнити службову квартиру не бажають, позивач просить суд виселити [PERSON] та неповнолітню [PERSON] зі службової квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] діюча на підставі довіреності позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та пояснила, що в листопаді 2013 року виконавчому комітету Маріупольської міської ради стало відомо, про проживання родини [PERSON] в службовій квартирі без законних підстав. При цьому позивачем було подано позов про визнання особи такою що втратила право користування службовим приміщенням, у задоволенні якого було відмовлено. На даний час позивач звертається до суду з інших підстав. Пояснила, що в листопаді 2013 року стало відомо, що [PERSON] з 1 червня 2004 року було звільнено зі Служби Безпеки України за власним бажанням. Його стаж військової служби складає 8 років 1 місяць 15 днів, що недостатньо для придбання права на проживання в службовій квартирі. Оскільки відповідачі [PERSON]М та неповнолітня [PERSON] втратили правові підстави для проживання в службовій квартирі, просить суд виселити відповідачів з квартири [ADDRESS], без надання іншого житла. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] діючий на підставі довіреності в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, а також вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку з тим, що відповідач самостійно виховує дитину, а тому він не підлягає виселенню. В подальшому представник відповідача в судове засідання не зявлявся у звязку із закінченням строку дії довіреності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву с проханням розглядати справу у його відсутність, у задоволенні позову просить суд відмовити. Представник третьої особи ККП «Керуюча компанія»Східна» в судове засідання не зявився, надав суду заяву с проханням розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи Управління Служби безпеки України в Донецький області в судове засідання не зявився по невідомій суду причині, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вислухав пояснення сторін, розглянув матеріали справи надійшов висновку що позовні вимоги Виконавчого комітету Маріупольської міської ради підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті [PERSON] народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно особистого рахунку № 15012, виданого ККП «Керуюча компанія»Східна» в службовій квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] квартиронаймач та [PERSON] - донька. ( а.с.10) Згідно ордера № 003012 від 19 березня 2001 року виданого виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, ордер видано [PERSON] на заняття квартири [ADDRESS] разом з сімєю з трьох осіб, на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 56 від 21 лютого 2001 року. ( а.с.12) Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 56 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження списків з надання житлової площі у знов збудованих будинках та будинках повторного заселення» було вирішено надати відділу управління служби безпеки України в місті Маріуполі - одну службову квартиру. ( а.с.13-14) Рішенням № 20 спільного засідання адміністрації та житлово- побутової комісії Відділу Управління СБУ в Донецький області в місті Маріуполі від 21 грудня 2000 року вирішено виділити [PERSON] службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] на склад сімї з трьох осіб. ( а.с.17) Таким чином судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] отримав ордер саме на службову квартиру [ADDRESS] в міст Маріуполі. Статтею 124 ЖК України визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 квітня 2014 року, та Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26 червня 2014 року, що набрали чинності 26 червня 2014 року, було встановлено що [PERSON]М проходив військову службу в органах СБУ України в період з 16 квітня 1996 року по 1 червня 2004 року на офіцерських посадах оперативного складу, звільнений з військової служби на підставі п/п «а» п.65 та п/п «д» п.67 ( за власним бажанням) в запас СБ України наказом Голови СБ України від 13 травня 2004 року № 1086-ос. Виключений зі списків особового складу наказом начальника Управління СБ України в Київський області від 20 травня 2004 року № 28-ос з 1 червня 2004 року. Вислуга років на 1 червня 2004 року складає 08 років 1 місяць 15 днів. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 квітня 2014 року було встановлено що [PERSON] офіційно працює в місті Києві, та його робота не повязана зі службою в органах Служби Безпеки. України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти виселення відповідача на підставі [PERSON], Ради Міністрів УРСР, від 04.02.1988, № 37 "Про службові жилі приміщення", оскільки відповідач самостійно виховує неповнолітню доньку, при цьому доказів суду не надав. Відповідно до ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: -інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; -осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; -осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; -осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; -пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; - одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Аналогічний перелік міститься і в п.34,35 [PERSON] Міністрів УРСР, від 04.02.1988 року, № 37 "Про службові жилі приміщення". Пунктом 21 постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року N 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" передбачено, що при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї, якщо інше не передбачено законодавством. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Як було встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] звільнився зі служби в органах Служби безпеки України за власним бажанням, його службовий стаж складає 8 років 1 місяць та 15 днів, інших пільг, які передбачені ст. 125 ЖК України відповідач не має, на даний час працює в місті Києві та його робота не повязана зі службою в СБ України. Підтвердження того що у відповідача стаж військовослужбовця продовжується, навидь як що він переривався, суду надано не було. Також Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 квітня 2014 року, під час вільних пояснень самого відповідача [PERSON] було встановлено, що він на даний час перебуває в шлюбі. Інших відомостей які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] самостійно виховує неповнолітню дитину суду надано не було. Також посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] що виселення з квартири неповнолітньої [PERSON] без надання їй іншого приміщення порушить її права, не мають під собою підґрунтя, оскільки права членів сім'ї військовослужбовця на користування спірною квартирою є похідними від прав самого військовослужбовця. В судовому засіданні представником відповідача [PERSON] [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Розглядаючи питання застосування строків позовної давності для звернення виконавчого комітету Маріупольської міської ради до суду суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно приписів ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Посилання представника відповідача на той факт, що позивачу було відомо про незаконне зайняття відповідачем [PERSON] службової квартири ще в 2008 році у звязку зі зверненням до суду [PERSON] з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням не знайшло свого підтвердження, оскільки позовні вимоги було предявлено до Маріупольської ради а не до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, а також позовні вимоги було залишено [PERSON] без розгляду, ( а.с.46-47) і підтверджень того, що Виконавчий комітет Маріупольської міської ради був повідомлений про існування зазначеного позову, і приймав участь під час розгляду цієї справи суду надано не було. Представник Виконавчого комітету Маріупольської ради посилається на період жовтень - листопад 2013 року, оскільки саме з цього часу йому стало відомо про безпідставне заняття [PERSON] службової квартири, і цей строк підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 квітня 2014 року, а тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено не було. На підставі викладеного,

Outcome: approved