Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича, що зареєстрований в реєстрі за № 2918 від 24 квітня 2017 року про стягнення з нього - [PERSON] боргу в сумі 57493,48 грн. - визнати таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначає, що 01 вересня 2017 року ним отримана постанова Уманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Черкаській області ВП № 54501286 від 15 серпня 2017 року про відкриття стосовно нього виконавчого провадження за виконавчим написом приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 24 квітня 2017 року, реєстровий номер 2918. Постановою цього ж відділу ВП № 54501286 від 21 серпня 2017 року накладено арешт на все належне йому майно. Виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. від 24 квітня 2017 року вчинений з порушенням діючого законодавства, а тому є таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з наступним. Положення ст. 18 ЦК України передбачають, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За приписами ст. 88 цього Закону, нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. В порушення цих положень законодавства приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. при вчиненні виконавчого напису від 24 квітня 2017 року, реєстровий номер 2918, не встановив наявність його заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк», її розмір та не підтвердив безспірність заборгованості, про що свідчить наступне. ПАТ КБ «Приватбанк» 15 квітня 2016 року подав до Уманського міськрайонного суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 25765,94 грн., посилаючись на договір б/н від 05 березня 2012 року. До позовної заяви копії зазначеного договору не додано. Взагалі між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір не укладався. Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 12 грудня 2016 року позовна заява банку залишена без розгляду (справа № 705/3427/16-ц 2/705/1199/16). Сам факт звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду свідчить про наявність спору між ним та банком по питаннях погашення боргу. На протязі 8 місяців банк не зміг довести обгрунтованість своїх позовних вимог до нього. Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. у виконавчому написі від 24 квітня 2017 року, за ним визнано борг у сумі 57493,48 грн., як такий, що підлягає стягненню у безспірному порядку. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому напису зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача та не відповідає дійсній сумі заборгованості. Виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками банку, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву, просили її задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з?явився, подав на адресу суду заяву в якій просить розглянути справу без участі представника банку, позов не визнає та просить відмовити повністю. Крім того, представником відповідача на адресу суду подано письмові заперечення проти позову в яких представник ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що позивач просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки: не перевірено наявності документів, які підтверджують безспірність заборгованості та пропущено трирічний строк, передбачений ст. 88 Закону України "Про нотаріат". Насправді ж згадані вище факти, якщо б навіть і мали би місце в дійсності, не є підставою для скасування виконавчого напису. Пленум Верховного Суду України своєю Постановою № 2 від 31.01.1992 року "Про судову практику в судах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" від 31.01.1992 р. і подальшими змінами роз?яснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової обгрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Щодо посилання позивача на те, що не перевірено наявність документів, які підтверджують безспірність заборгованості, необхідно зазначити. Відповідно до розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованост та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Враховуючи викладене, стягувачем було надано необхідні документи, за умови надання яких може бути вчинений виконавчий напис, а саме оригінал договору та виписка по рахунку із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, отже витребувати інші докази у нотаріуса необхідності не має, таким чином він був вчинений у відповідності до законних вимог. Згідно ст. 18 ЦК України та ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» вчинення виконавчого напису - це захист нотаріусом цивільних прав кредитора за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Тому, «безспірність» в poзyміннi ст. 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведеність боргу, з елементом судового процесу, а факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких презумується наявність боргу, а документи, передбачені Переліком дoкумeнтiв, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому КМУ - не письмові докази наявності боргу, а докази наявності згаданих вище правовідносин. Ця позиція повністю відповідає Правовій позиції Верховного суду України, викладеній в його постанові від 20 травня 2005 року № 6 - 158 цс 15, в якій, зокрема, говориться: «Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Встановивши у справі, яка переглядається, що банком надано всі необхідні документи що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень ... суди дійшли обгрунтованого висновку про відмову в позові (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), а та обставина, що сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору». Аналогічної позиції дотримувався і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 09.09.2015 по справі 490/2908/15-ц та від 18.05.2016 року у справі 6-6347св15, де вказано, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов?язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. По-друге, стосовно посилання позивача на пропущення строку, протягом якого виконавчий напис може бути вчинений та який встановлений ст. 88 Закону України "Про нотаріат", зазначає наступне. Так, згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 12.02.2012 № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, а строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. За своєю правовою природою ці строки, передбачені ст. 88 Закону України "Про нотаріат", не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав, водночас, як згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися саме до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згаданий вище висновок міститься також в пункті 1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. Вважає, що він має бути врахований судом і в цій справі, бо це є правовою позицією спеціалізованого суду вищої юрисдикції щодо тих самих правовідносин, адже застосування ст. 88 Закону України "Про нотаріат" не може залежати від суб?єктного складу учасників правовідносин, отже - воно повинно бути однаковим для усіх суб?єктів. Таким чином, вище строки обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами, викладеними в ст. 88 Закону України "Про нотаріат". В даному випадку терміном, з якого має бчислюватися згаданий вище строк, є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень, виходячи з наступного. Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, потягом якого сторони мають здійснити свої права, виконати свої обов`язки відповідно до договору. В даному випадку, в кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений час. Отже, сторони мають здійснювати свої права та обов"язки за згаданим вище договором в будь який час. Згідно ст. 629 ЦК України договір є о6ов"язковий для виконання сторонами. Таким чином, в разі якщо договір, на підставі якого був вчинений виконавчий напис, був укладений на невизначений строк, як в даному випадку, в кредитора виникає право вимагати виконання обов"язків позичальника, передбачених договором, в тому числі - й право па примусове стягнення боргу - у будь-який час, так як право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов?язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов?язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов?язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Слід звернути особливу увагу на те, що у вказаному вище випадку це право кредитора виникає залежно від строку виконання зобов`язання, передбаченого договором, яке не треба плутати із строком дії договору. В разі, якщо строк дії договору не визначено, тобто якщо договір був укладений на невизначений строк з моменту настання права вимоги, тобто направлення боржнику вимоги про усунення порушень, копія якого разом з описом вкладення та квитанцією про оплату послуг поштового зв?язку надана нотаріусу. Більш того, аналогічна позиція, зокрема, стосовно безспірності та строку, протягом якого може бути вчинений виконавчий напис, відображена у висновку науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу і суб`єктного складу справи щодо його оскарження в суді, виконаного Інститутом Держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України № 126/581 від 12.12.2016. Третя особа державний виконавець Уманського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції в Черкаській області Рибак Л.В. в судове засідання не з?явилася, однак начальником відділу 02.09.2019 р. на адресу суду було подано лист в якому начальник просить слухати справу у відсутність представника відділу, просить розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. в судове засідання не з?явився, однак 02.10.2019 р. надіслав на адресу суду листа в якому просить справу розглянути за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідност. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна» та погодився, що підписана між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» 05.03.2012 р. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між [PERSON] та банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис позивача. Вказаний договір не передбачає строк його дії (а.с.45-46). Разом з тим, взяті на себе кредитні зобов?язання позичальником не виконувалися, порушились строки повернення кредиту та сплати процентів. Через що, станом на 02 січня 2017 року неналежне виконання [PERSON] взятих за кредитним договором зобов?язань призвело до виникнення заборгованості в загальному розмірі 57493 грн. 48 коп., відповідний розрахунок заборгованості наданий банком (а.с. 26-41, 47-51,54). Як вбачається з вимоги про усунення порушень за кредитним договором б/н від 05.03.2012 р. [PERSON] повідомлено, що станом на 02 січня 2017 року загальна сума заборгованості за договором кредиту б/н від 05 березня 2012 року становить 57493 грн. 48 коп. (13901,11 грн. заборгованості за тілом кредиту; 4733,14 грн. заборгованості за відсотками; 33795,25 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 1850,00 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 2713,98 грн. штрафу (відсотоко від суми заборгованості) ), у зв?язку із чим, банк вимагає від позичальника у п?ятиденний строк сплатили заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховані пеню і штрафи. Додатково повідомили, що в разі не виконання цієї вимоги, банком буде здійснено реалізацію заставленого майна на публічних торгах, вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с.52-53). Як вбачається з реєстру відправлень поштових листів рекомендованих та копії квитанції про оплату, вищезазначена вимога була направлена боржнику [PERSON] 11 квітня 2017 року (а.с.55-57). 13.04.2017 р. банк звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріально округу Завалієва А.А. із заявою про вчинення виконавчого напису (а.с.42-44). З наданих відповідачем документів вбачається, що для вчинення виконавчого напису нотаріусу було надано: копію кредитного договору, засвідчена виписка з особового рахунку боржника, засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов?язання; копія розрахункового документа про надання послуг поштового зв?язку, що підтверджує надіслання письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов?язання; документи представника стягувача за довіреністю. 24 квітня 2017 року приватним нотаріусом Завалієвим А.А. був вчинений виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору від 5 березня 2012 р. грошових коштів в сумі 57493,48 грн., зареєстрований в реєстрі за № 2918 (а.с.7). Стягувачем було пред?явлено до виконання виконавчий напис до Уманського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області де в межах виконавчого провадження ВП № 54501286 було накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10,11). Разом з тим, позивач вважає вказане незаконним, оскільки, банком пропущений строк позовної давності, сума заборгованості не безспірна. Позивач вказує на те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, позивач зазначає, що ПАТ КБ «Приватбанк» 15 квітня 2016 року подав до Уманського міськрайонного суду позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 25765,94 грн., посилаючись на договір б/н від 05 березня 2012 року. До позовної заяви копії зазначеного договору не додано. Взагалі між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір не укладався. Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 12 грудня 2016 року позовна заява банку залишена без розгляду (справа № 705/3427/16-ц 2/705/1199/16), що свідчить про наявність спору між ним та банком по питаннях погашення боргу та, що на протязі 8 місяців банк не зміг довести обгрунтованість своїх позовних вимог до нього. Однак, вище зазначеним позивач навпаки визнає існування заборгованості з його сторони перед банком і позов був залишений судом без розгляду у зв`язку з повторною неявкою представника позивача, а не за відсутності предмету позову (суми боргу) (а.с.8,9). На підтвердження заборгованості перед Приватбанком [PERSON] надав суду 18.12.2017 р. Попередження банку станом на 14.02.2016 р. та довідки про рух коштів на його картці, де власноручно, олівцем чи ручкою, поробив виправлення сум та свої розрахунки його заборгованості перед банком, чим визнав існування заборгованості, однак її суму не погасив (а.с.64-71). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Пленум Верховного Суду України своєю постановою № 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року з подальшими змінами роз`яснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом діючого законодавства при вчиненні виконавчого напису, а такі порушення, навіть якби вони були допущені, не можуть бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов [PERSON] ґрунтується на таких обставинах: позивач вважає, що заборгованість за виконавчим написом не є безспірною та виконавчий напис вчинено поза межами строку, передбаченого статтею 88 Закону України "Про нотаріат", а отже пропущена позовна давність. Вище зазначені факти, якби вони й мали місце в дійсності, не є підставою для скасування виконавчого напису, з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 2.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивачу на його адресу, яка зазначена в позові, було направлено письмову вимогу по усунення порушення за договором, докази направлення та текст вимоги наявні у матеріалах справи. Згідно з постановою № 2 Пленуму Верховного Суду України, чинного на момент винесення виконавчого напису який оспорюється, від 31 січня 1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" з подальшими змінами, зазначено, що при безпідставності вимог зазначених у виконавчому написі, суд скасовує такий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір. Факти які підтверджують відсутності боргу, або невідповідність суми боргу у позові відсутні. Суду позивачем не надано жодних розрахунків, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису. Згідно з вимогами частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову. Відповідно до розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, в редакції чинній на момент вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: 1. оригінали кредитного договору; 2. засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Згідно зі статтею 18 ЦК України, а також статтями 87, 88 Закону України "Про нотаріат" вчинення виконавчого напису - це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Отже «безспірність» в розуміння статті 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведення саме суми боргу, це вже є елементом судового процесу. Безспірність у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є саме факт існування між кредитором та боржником правовідносин, а також наявність заборгованості, яка підтверджується документами, згідно з переліком затвердженим Кабінетом Міністрів України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Позиція, яка зазначена вище відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, в якій чітко прописано: "Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Встановивши у справі, яка переглядається, що Банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень ... суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), а та обставина, що сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору". Отже, у цій позиції також зазначено, що наявність розбіжностей в сумі боргу не свідчить про наявність спору. Аналогічна правова позиція зазначена й в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 09 вересня 2015 року по справі № 490/2908/15-ц та від 18 травня 2016 року по справі № 6-6347св15, у яких зазначено, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Крім того, згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22 березня 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, строк потягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. В першу чергу слід звернути увагу, що строки передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат», за своєю природою, не є строками позовної давності, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. Але навіть якщо виходити з норм статті 256 Цивільного кодексу України: «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Ця норма закону стосується саме звернення до суду, а ні в якому разі не строком звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, банком норма цієї статті не порушено. Оскільки згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У даному випадку терміном, з якого має обчислюватися згаданий вище строк, є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень. Також згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Банк зі свого боку виконав свої обов`язки, на відміну від боржника. Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. У договорі на основі якого був вчинений виконавчий напис нотаріусом, строк дії не передбачено, тобто він укладений на невизначений час. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що сторони мають здійснити свої права та обов`язки у будь який час. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно договору, а також статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В даному випадку умови договору не виконано у повному обсязі. Отже, виконавчий напис є правомірним, а доводи позивача є нікчемними, нотаріус діяв у рамках чинного законодавства, а отже виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не виконанню не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed