Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

14.08.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування (а.с. 6-12). Позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву, в якій просить цивільну справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити (а.с. 96). Відповідач [PERSON], будучи належним повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала повністю, не заперечує проти задоволення позову, про що суду надала відповідну заяву (а.с. 67). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть [INFO] помер [PERSON], який постійно мешкав в м. Лиман Донецької області (а.с.17). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, в тому числі: земельна ділянка площею 8,6800га, кадастровий номер [NUMBER] земельна ділянка площею 2,0001га, кадастровий номер [NUMBER]; земельна ділянка площею 0,4500га, кадастровий номер [NUMBER], які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, та належали померлому на підставі державного акта на права власності на землю серії [NUMBER], виданного Краснолиманською міською радою 17.02.2000 (а.с. 30). Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності за ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкове майно після смерті спадкодавця [PERSON] прийняли спадкоємці за законом першої черги - діти (позивач та відповідач по справі) [PERSON] та [PERSON](а.с. 18, 20), що підтверджується копією спадкової справи № 410 за 2017 рік, наданою державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори від 22.08.2018, з витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 68-95); інші спадкоємці, дружина спадкодавця [PERSON], відмовилася від своєї частки спадщини на користь [PERSON] (а.с. 70). 13.07.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розподіл спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори 13.07.2018 за реестром № 2122, та цього ж дня за реєстровими №№ 2123-2126 їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, попередньо розподілене між ними згідно віщезазначеного договору (а.с. 87-95). Крім того, за вказаним договором у власність позивача [PERSON] повинні були перейти земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 8,6800га, кадастровий номер [NUMBER] земельна ділянка площею 2,0001га, кадастровий номер [NUMBER]; земельна ділянка площею 0,4500га, кадастровий номер [NUMBER], які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, але постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 13.07.2018 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на земельні ділянки, оскільки у правовстановлюючому документі, який підтверджує право власності на земельну ділянку, а саме державному акті на право власності на землю серії [NUMBER], виданому Краснолиманською міською радою 17.02.2000 на ім*я спадкодавця [PERSON], є дописки (а.с.56). Статтею 25 ч.4 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Хто саме робив дописки у правовстановлюючому документі, позивачу невідомо. Так, відповідно п. 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Держкомзему України № 43 від 04.05.1999, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 за № 354/3647, усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Однак, можна зробити висновок, що зазначена дописка у правовстановлюючому документі, у розділі "план зовнішніх меж земельної ділянки" на плані земельної ділянкт площею 2,0000 га звичайною ручкою червоного кольору дописано та обведено "0,3400", викликана недбалістю, неуважністю службових осіб. Так спадкодавець за життя на законній підставі набув право власності на земельні ділянки загальною площею 11,13 га (8,68 га - рілля, 0,4500 га - сіножаті, 2,0001 га - пасовища), які розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельним ділянкам, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру були присвоєні кадастрові номери відповідно [NUMBER] (8,68 га), [NUMBER] (2,0001 га), [NUMBER] (0,4500 га). Пунктом 5.1 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 за № 354/3647 (втратив чинність 23.08.2013) зазначалося, що при втраті (псуванні) державного акту на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат. До 01.01.2013 основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку. З 01.01.2013 нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України "Про державний земельний кадастр", відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можливо й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 152 ЗК України та ст. 386, 392 ЦК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю та інше майно, у тому числі і шляхом визнання права власності на нього. Статтею 1225 ч.1, ч.2 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним, із способів такого захисту може бути і визнання права власності. В Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. Враховуючи викладене та

Outcome: approved