Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , ТОВ СГ «Тітан», Мангушської районної державної адміністрація в особі державного реєстратора відділу держа вної реєстрації Будики К.І. про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права, мотивований тим, що між ДП «ІЛЛІЧ-АГРО ДОНБАС» та [PERSON] 15.01.2007 укладено договір оренди землі № 83, за яким орендодавець передав позивачу у користування земельну ділянку, площею 5,33 га, розташовану на території Бердянської сільської ради Першотравневого району, кадастровий номер 1423981100:06:000:0379, строком на 15 років з дати державної реєстрації. Договір оренди зареєстровано у Першотравневому РВ Донецької РФ ДП «ЦДЗК» 27.08.2007 за № 040716600021. Земельну ділянку передано позивачу за актом приймання-передачі. Згодом, 02.11.2009 між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору, яку зареєстровано у Першотравневому РВ Донецької РФ ДП «ЦДЗК 23.12.2010 за № 041016600180. [PERSON] [INFO] померла. Право власності на земельну ділянку було успадковано [PERSON] . На теперішній час договір оренди не припинив свою дію (виходячи з положень п. 8.1 строк дії договору становить до 25.10.2022), сторони виконують його умови, зокрема, позивач використовує земельну ділянку у своїй господарській діяльності та сплачує відповідачу орендну плату. На підставі наказу № 166/1 від 25.06.2018 позивачем протягом липня-серпня 2018 року проведено інвентаризацію земельних ділянок, орендованих у фізичних осіб. За результатами проведеної інвентаризації позивачу стало відомо, що між [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН» 27.03.2013 укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача за первісним договором оренди. Право оренди земельної ділянки за договором зареєстровано 29.03.2013 державним реєстратором Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Будикою К.І. Вважає, що такі дії відповідачів порушують переважне право позивача на використання спірної земельної ділянки та є протиправними, тому позивач просить на підставі ст. 215 ЦК України визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 27.03.2013 між [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН», скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки на підставі вказаного договору оренди землі та стягнути з відповідачів судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 3524 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ СП «ТІТАН» адвокат Япрах Д.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю та просив відмовити у їх задоволенні, також надавав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог та підтверджує, що дійсно між [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН» 27.03.2013 було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано у встановленому законом порядку на законних підставах. Згідно п. 8 Договору, його було укладено строком на 1 рік. Строк дії договору починався з моменту його реєстрації - 29.03.2013 і закінчився 29.03.2014, а тому на сьогодняшній день договір вважається припиненим. Отже, оскільки строк дії предмету спору сплинув, а діюче законодавство не передбачає можливості визнання недійсним правочину, який вже є недійсним, незалежно від обставин, що обумовили його недійсність. Крім того зазначив, що укладення договору оренди земельної ділянки було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому скасуванню не підлягає. Відповідачі [PERSON] та представник Мангушської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно матеріалів справи, між ДП «ІЛЛІЧ-АГРО ДОНБАС» та [PERSON] 15.01.2007 укладено договір оренди землі № 83, за яким орендодавець [PERSON] передала позивачу у користування земельну ділянку, площею 5,33 га, розташовану на території Бердянської сільської ради Першотравневого району, кадастровий номер 1423981100:06:000:0379. Договір оренди зареєстровано у Першотравневому РВ Донецької РФ ДП «ЦДЗК» 27.08.2007 за № 040716600021. Земельну ділянку передано позивачу за актом приймання-передачі (а.с.8). Відповідно до п. 8.1 даного договору, цей договір укладається строком на 15 років, та починає діяти з дати його державної реєстрації (а.с.6). 02.11.2009 між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, яку зареєстровано у Першотравневому РВ Донецької РФ ДП «ЦДЗК 23.12.2010 за № 041016600180 (а.с.9), якою внесено зміни до деяких пунктів вказаного договору, зокрема щодо розміру та розрахунків орендної плати. [PERSON] [INFO] померла та право власності на зазначену вище земельну ділянку перейшло спадкоємцю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину про шлюб серії [NUMBER] від 31.01.2012 (а.с.10). Згідно довідки про нараховану та виплачену орендну плату від 16.08.2018 позивач регулярно сплачував спочатку [PERSON] , а тепер і відповідачу, орендну плату з 2007 року і до теперішнього часу(а.с.14). Отже, позивачем виконуються обов`язки, передбачені умовами договору оренди від 15.01.2007 та додаткової угоди від 02.11.2009 щодо використання земельної ділянки, нарахування та сплати орендної плати, яку відповідач [PERSON] отримує після вступу у права щодо спірної земельної ділянки протягом 2012-2018 років. На підставі наказу № 166/1 від 25.06.2018 позивачем у 2018 року проведено інвентаризацію земельних ділянок, орендованих у фізичних осіб, за результатами якої позивачу стало відомо, що між [PERSON] , як спадкоємцем [PERSON] , та ТОВ СП «ТІТАН» 29.03.2013 укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача за договором оренди (а.с.11-12). Як вбачається з наданого представником ТОВ СП «ТІТАН» договору оренди землі, 27.03.2013 між [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН» укладено договір оренди землі, предметом якого є та ж земельна ділянка, площею 5,33 га, розташована на території Бердянської сільської ради Першотравневого району, кадастровий номер 1423981100:06:000:0379, строком на 1 рік з правом поновлення на новий строк (а.с.70-71). Вказаний договір підписаний сторонами, та зареєстрований 29.03.2013 державним реєстратором Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Будикою К.І., що вбачається із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права(а.с.13, 71). Пунктом цз цього договору передбачено, що він набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації (а.с.72). На виконання останнього договору [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН» склали акт прийому-передачі земельної ділянки площею 5,33 га, розташованої на території Бердянської сільської ради(а.с.74). За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно із частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі". Відповідно до ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 ст. 95 ЗК України, частиною 1 ст. 25 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотримання умов договору оренди землі. Згідно із частиною 2 ст. 95 ЗК України, ст. 27 Закону України "Про оренду землі" орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до частин 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною. Аналогічні положення містить і частина 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно частини 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 4 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (з наступними змінами) визначає, що державній реєстрації прав підлягають, в тому числі право оренди (суборенди) земельної ділянки. Згідно частини 5 ст. 12 цього Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Пунктом 1 частини 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. До такого висновку дійшов Верховний суд України у своїх постановах від 30.03.2016 року у справі № 21-1434а15 та від 15.11.2016 року у справі № 21-3030а16. Укладення договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та ТОВ СП «Тітан» суперечить частині 1 ст. 95 ЗК України, частині 1 ст. 25 Закону України "Про оренду землі", Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним. Саме такого висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у справі № 229/2960/17-ц (постанова від 21.03.2018), а також у справі № 229/2850/17-ц (постанова від 01.03.2018). Станом на дату розгляду справи у суді договір оренди землі від 15 січня 2007 року не припинений, не розірваний, не визнаний судом недійсним. На момент укладення договору оренди землі 27.03.2013 у відповідача [PERSON] було відсутнє право на укладення зазначеного договору, оскільки земельна ділянка ще перебувала в оренді попереднього орендаря ДП «ІЛЛІЧ-АГРО ДОНБАС». Заборона щодо укладення таких договорів, прямо визначена законом. Укладення нового договору користування земельної ділянки, яка вже є об`єктом (предметом) оренди за іншим чинним договором оренди землі, що не припинився та не розірваний у встановленому законом порядку, прямо суперечить вимогам ст. 792 ЦК України, а також ст.ст. 6, 13, 17, 25 Закону України «Про оренду землі», оскільки це унеможливлює реалізацію права користування земельною ділянкою первинним орендарем. Тобто один об`єкт оренди - земельна ділянка, у період дії відповідного договору не може бути об`єктом оренди за іншим договором, укладеним пізніше, оскільки це унеможливлює реалізацію права користування цим об`єктом. Враховуючи зазначені норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що внаслідок укладення договору оренди землі від 27.03.2013 між відповідачами [PERSON] та ТОВ СП «ТІТАН» було порушено права ДП «ІЛЛІЧ-АГРО ДОНБАС», як орендаря цієї ж земельної ділянки, за договором оренди, строк дії якого ще не закінчився, а тому зазначений договір оренди має бути визнаний судом недійсним, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У зв`язку із визнанням недійсним вказаного договору підлягає скасуванню і державна реєстрація, проведена на його підставі. Щодо заперечень представника ТОВ СП «Тітан» на позов ДП «Ілліч-Агро Донбас» з приводу моменту, коли позивач дізнався про порушення його права, який є часом проведення інвентаризації у 2015 році, та яка згідно п. 7 Положення № 879 має проводитись один раз на три роки, і саме тоді він і мав дізнатися про порушення його права, суд приходить до висновку, що дані заперечення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, та є лише припущенням відповідача, оскільки спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, що свідчить про те, що позивач довідався про своє порушене право лише у серпні 2018 року, та підтверджується службовою запискою спеціаліста із земельно-правових відносин структурного підрозділу ДП «Ілліч-Агро Донбас» від 20.08.2018. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» об`єкти і періодичність проведення інфентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковіим згідно з законодавством. А щодо посилання відповідача на наказ Мінфіну України від 02.09.2014 № 879, який набрав чинності лише 01.01.2015, не поширюється на правовідносини, які виникли до цього моменту, тобто інвентаризація активів позивача за 2014 рік не могла проводитись за правилами, встановленими у 2015 році, тому не заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3524 гривні, який підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та ТОВ СП «Тітан» на користь позивача.

Outcome: approved