Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із дійсним позовом. В позові позивач зазначив, що він працював на шахті «Гірська» ДП Первомайськвугілля» з 26.09.2012 року. Після початку проведення АТО на території Луганської області позивач зазначив, що його начальник дільниці Гуржий (зазначив , що не пам"ятає ім"я та по-батькові) сказав йому та ще деяким працівникам не виходити на роботу в зв"язку із проведенням АТО, а після цього позивач, посилаючись на те для його життя і здоров"я є загроза - не виходив на роботу, зазначивши , що перебуває у вимушеному простої не зісвоєї вини, посилаючись на положення ст.113 КЗпП України. Потім позивач виїхав с.Хацьки Черкаської області, не повідомляючи про це на підприємство, а пізніше в телефоній розмові із знайомим дізнався, що його звільнили за прогули з 18.07.2014 року за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України наказом №58/к від 22.01.2015 року. Пізніше на підприємство звернувся його представник [PERSON]із заявою про отримання трудової книжки та інших документів щодо його звільнення. Після зазначених подій позивач поштою отримав копію наказу м № 98-к/тр від 05.04.2017 р. про скасування наказ №58/к від 22.01.2015р., про своє звільнення і лист із проханням з"витися на підприємство для внесення виправлень до його трудової книжки. За викладених обставин позивач вважає, що діями відповідача порушен його трудові права і тому в поданому позові просить поновити його на роботі, як незаконно звільненого з 19.07.2014р., стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.07.2014р. і по час прийняття рішення судом. Представник відповідача [PERSON] надала письмовий відзив на позовну заяву [PERSON], у якій просила у задоволенні позовних вимог позивача відмовити, пославшись на те, що [PERSON] дійсно працював на ВП ні. «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» з 26.09.2012р. у якості гірника підземного дільниці з видобутку вугілля №3, та з 19.07.2014р. не став виходити на роботу ще до початку активної фази АТО в нашій місцевості. Керівником шахти було прийнято рішення про звільнення [PERSON], так як він не виходив на зв'язок , та не повідомив про своє місцезнаходження. Одночасно, начальнику відділу кадрів керівником була дана вказівка, що якщо [PERSON] зявиться на роботі, чи повідомить про поважні причини відсутності, то наказ про його звільнення відмінити. Тільки 05.04.2017р. при отриманні заяви його представника [PERSON] вони дізналися, що [PERSON] у серпні 2014р. перемістився з районів проведення АТО до с.Хацьки Черкаської області. Переміщення з районів АТО, вважається поважною причиною у звязку з відсутністю на роботі, тому наказ про його звільнення від 22.01.2015р. №58/к був скасований. Про факт відміни наказу про звільнення роботодавець повідомив [PERSON] шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання: [INFO]) листа від 06.04.2017р. №01/320 із доданою копією наказу від 05.04.2017р. №98/к та повідомив у телефонній розмові. У телефонній розмові [PERSON] повідомив, що він не може повернутися на роботу із-за відсутності житла і коштів. Згідно листа Міністерства соціальної політики від 08.07.2014р. №7302/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення АТО, або залишаються в таких районах», працівники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням з районів АТО на час проведення АТО і не мають можливості виходити на роботу, у зв'язку з небезпекою для життя і здоровя, відсутність на роботі є поважною причиною, тому за такими працівниками зберігається місце роботи і посада. Тому, у табелі обліку робочого часу, період відсутності [PERSON] на роботі з 19.07.2014р. по теперішній час відображений літерним кодом «Інші». Мінсоцполітики в своєму листі від 11.08.2014р. №8946/14-14/13 дало розяснення, що неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні АТО. Не є простоєм, та рекомендовано на весь період проведення АТО надавати працівникам відпустку без збереження заробітної плати, які надаються працівником в обовязковому порядку (15 к.дн.), та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за згодою сторін. За весь час проведення АТО [PERSON] не надіслав щорічної заяви щодо надання такої відпустки. Представник відповідача зазначає, що вимоги позивача щодо поновлення на роботі необгрунтовані, так як спору з приводу будь-яких змін у укладеному безстроковому трудовому договорі не відбулося, а на момент подачі позову до суду 27.04.2017р. і до цього часу [PERSON] є працівником ВП ш. «Гірська» ДП "Первомайськвугілля". Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу представник відповідача також просить вважати безпідставним, оскільки не було факту недопущення до роботи з боку роботодавця. Вина підприємства у вимушеному прогулі має місце тоді, коли воно створює перепони та не допускає його до роботи. Роботодавець не зобовязаний в цій ситуації виплачувати заробітну плату. Адже заробітна плата це винагорода, яка виплачується працівникові за виконану роботу. А якщо працівник не виконує ніякої роботи, у роботодавця відсутні підстави для нарахування йому заробітної плати. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача [PERSON], \~ \~ \~ \~надав до суду письмове заперечення (відзив) на позовну зяву [PERSON], аналогічне з запереченям представника відповідача, також пославшись на те, що вимоги позивача щодо поновлення на роботі необгрунтовані, так як спору з приводу будь-яких змін у укладеному безстрочному трудовому договорі позивача не відбулося. На момент подачі позову і до цього часу [PERSON] є працівником ш. «Гірська». Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також вважає їх безпідставним, оскільки не було факту недопущення до роботи з боку роботодавця. Вина підприємства у вимушеному прогулі має місце годі, коли воно створює перепони та не допускає працівника до роботи, тому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Позивач у судове засідання не з»явився, надав до суду заву в якій просив справу розглядати у його відсутність за участю його представника [PERSON] У судовому засіданні представник позивач підтвердив викладене у позові, позовні вимоги позивача просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, пославшись на те, що позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку був напоравлений позивачем до суду 27.04.2017 р., у той час коли від був поновлений на роботі наказом по шахті від 05.04.2017р. № 91/к, щодо вимог про стягнення за час «простою», то підприємство не припиняло своєї діяльності і не було факту недопущення до роботи з боку роботодавця. Третя особа, [PERSON] у судове засідання не з»явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити, так к відсутне порушення прав [PERSON] Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на наступне. Так, згідно ст.10, 12 81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом даного позову є вирішення питання про поновлення на роботі та здійснення виплат працівнику за час вимушеного прогулу. Дані правовідносини регулюються нормами трудового законодавства, законодавства про оплату праці, з урахуванням судової практики, що є обов»язковим для застосування судами, згідно з вимогами ст.360-7 ЦПК України. А так, враховуючи встановлений законодавством порядок врегулювання правовідносин, що є предметом даного позову, суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні біло встановлено що позивач дійсно перебував у трудових відносинах із ДП Первомайськ вугілля», працював на шахті «Гірська» з 26.09.2012, гірником підземним , що вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.5-7) З копії Наказу № 58/к від 22.01.2015 року вбачається, що позивач був звільнений з підприємства за прогули без поважних причин з 19.07.2014 року.(а.с.58) З копії Наказу № 98-к/тр від 05.04.2017 року вбачається, що наказ № 58/к від 22.01.2015р. щодо звільнення гірника підземного дільниці з видобування вугілля №3, [PERSON] на підставі роз»яснення Мінсоцполітики від 08.07.2014 року № 7302/14-14/13 - скасовано.(а.с. 9,27) Оцінюючи вищевказані документи, суд зазначає, що згідно ст. ст.4 ЦПК України - кожна особа має право, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи законних інтересів. А так, враховуючи зазначену правову норму, суд вважає, що на момент звернення позивача до суду (через представника) - відповідач самостійно визнав неправільність своїх дій та усунув порушення прав позивача, скасувавши Наказ про його звільнення, а тому як на чс звернення позивача до суду, так і на час розгляду справи спір між сторонами щодо поновлення на роботі позивача відсутній. Ствердження, яке позивач викладає в позовній заяві про те, що в Наказі№ 98-к/тр від 05.04.2017 року ( про скасування звільнення [PERSON]В.) відсутній запис про поновлення на роботі, - суд вважає надуманою позицією з боку позивача, тому що як за весь час розгляду справи, так і в суді, представник позивача зазначав, що [PERSON] не може з"явитись на підприємство для внесення виправлень до трудової книжки, не має коштів на дорогу, приступати до роботи на шахті "ГІрська" [PERSON] також намірів не має, хоча [PERSON] отримав з боку відповідача всі відомості щодо питань оформлення своїх трудових правовідносин із відповідачем і надав довіреність гр.[PERSON] на представництво його інтересів у визначених інстанціях, в тому числі і на шахті "Гірська " з питань свого звільнення. При цьому, суд звертає увагу на те, що всі документи, в тому числі і оригінал трудової книжки [PERSON] отримав на підприємстві його представник - [PERSON], який приймає участь у судовому розгляді в до теперішнього часу свідмо утримує документи [PERSON] у себе, підтвердивши це в суді, стверджуючи, що [PERSON] боїться, що відповідач може внести до трудової книжки якісь інші відомості, ніж поновлення на роботі. Такі ствердження позивача та його представника суд вважає припущенням, нічим не доведеними, а в розумінні положень ст.81 ЦПК Украни - доказування не може грунуватися на припущеннях, більш того, суд вважає таке поводження з боку позивача та його предствника зловживання своїми правами, штучно створюючи умови для розгляду даної справи у суді, при цьому суд вважає, що що у позивача були і є всі умови для належного оформлення всіх документів та своїх правовідноси із відповідачем . Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо поновлення на роботі необгрунтовані так як позивач на момент подачі позову до суду 27.04.2017р. і до теперішнього часу є працівником ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час простою не з його вини з 19 липня 2014 року по до часу прийнття рішення судом суд зазначає наступне . Поняття простою визначено положеннями ст.34 КЗпП України, а саме: призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. До цього ж з наданих відповідачем копій табелів робочого часу позивач не виходив на роботу в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО (а.с.120-124), а згідно листа Міністерства соціальної політики від 08.07.2014 року № 7302/3/14-14/13 за робітниками, які не виходять на роботу в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО, зберігається робоче місце та посада, але не середній заробіток, і неможливість повернення працівника на підприємство, яке знаходиться в зоні АТО, зазначений період не є простоєм на підприємстві. Також, позивачем не надано ніяких доказів про простій підприємства, а наданими матерілаіми з боку відповідача доведено, що підприємство - шахта "Гірська" - весь час з початку проведення АТО і до теперішнього часу працює. Статею 113 КЗпП України встановлено, що ас простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. Але ж, в межах даного судового розгляду встановлено, що позивач самовільно не приходив на роботу, в зв»язку із переміщенням з районів проведення АТО, не повідомляв про своє місцезнаходження до моменту звернення на підприємство його представника - до 30.03.2017 року (зв слів позивача) чого також не заперечував і представник позивача у судовому засіданні. В даному\~випадку,\~суд також\~враховує думку,\~що викладена\~в Ухвалі\~Верховного суду\~України від\~13.07.2011\~року про\~те,\~що як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причини відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов»язаних з виною працівника. Якщо працівник самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати за час простою з підстав, передбачених ст.113 КЗпП України. Таким чином немає підстав для задоволення дійсного позову. Судових витрат в даному провадженні немає. На підставі викладеного, положень ст.34, 113 КЗпП, Ухвали Верховного суду України від 13.07.2011 року, Постанови судової палати у цивільних справах від 11 листопада 2015 року, Ст.ст.ст. 10,12,13,76,259,263,-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд- \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed