Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Петриківського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, яку уточняла 03.07.2017 року та 11.07.2017 року, до Публічного Акціонерного Товариства «Дніпровський металургійний комбінат» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої просить суд поновити її на посаді табельщика в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 140,71 грн., грн., моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що 14.06.1982 року на підставі розпорядження № 529 від 14.06.1982 року вона була прийнята на посаду "Разметчик". 27 квітня 2017 року її було звільнено на підставі розпорядження по комбінату № 502к. Загалом вона пропрацювала на ПАТ "ДМК" 35 років, а саме з 14.06.1982 року по 27 квітня 2017 року. Під час роботи ПАТ "ДМК" отримала 3 групу інвалідності через професійне захворювання, є ветераном праці. З звільненням позивач не погоджується, оскільки вважає, що її фактично змусили подати заяву про розірвання трудового договору, а тому звільнення є не законним та як наслідок її має бути поновлено на робочому місці з наступних підстав. З жовтня 2016 року керівництво Відповідача намагалося під різними приводами звільнити позивача, чинили тиск, не допускали до робочого місця, створювали не сприятливі умови праці. 05.01.2017 року Відповідачем було складено Наказ № 22 про зміну в організації виробництва та праці управління мотивації та організації праці, а 06.02.2017 року наказ № 129. Даними наказами її було попереджено про заплановане звільнення з посади, починаючи з 06.04.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України, у зв'язку з ліквідацією в структурі управління та штатному розкладі управління мотивації та організації праці. Після ознайомлення з даним наказом, Відповідач пропонував позивачу робочі місця, які їй не підходили через хворобу. З 13.02.2017 по 06.03.2017 року позивач була на лікарняному. Після того як 07.03.2017 року прийшла на своє робоче місце позивачу стало відомо, що на її місті вже працює інша особа, її не допускали до робочого місця, аж до 27.04.2017 року, але все одно позивач кожного дня ходила на роботу. 13.04.2017 року позивач написала заяву на надання щорічної чергової відпустки на 28 днів, яку погодили. 14.04.2017 року позивачу зателефонували та повідомили, що їй відмовлено в наданні відпустки в розмірі 28 днів, а погоджено лише на 14 днів. 29.04.2017 року у сина позивача було весілля. Керівництво Відповідача знаючи про весілля сина поставили позивача у край невигідне становище, оскільки 14 денна відпустка закінчувалася 27.04.2017 року та вона була зобов'язана працювати 28 та 29 квітня 2017 року. Перебуваючи у розпачі та під психологічним тиском з боку керівництва Відповідача, в останній день відпустки, 27.04.2017 року, написала заяву на звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. Звільнення відбулося того ж дня. При цьому вона не мала наміру звільнятися, але вимушена була це зробити через ті обставини які створив для Відповідач. Враховуючи зміст вище наведених обставин, позивач вважає, що її звільнення є не законним, оскільки було вчинено під тиском, а тому як наслідок її має бути поновлено на робочому місці, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтовуючи їх доводами, що зазначені в позовній заяві. Позивач пояснила, що з 2007 року працювала на посаді табельщика, на яку її перевели у зв'язку з отриманням нею професійного захворювання. Після виходу з лікарняного [PERSON] зайняла її робоче місце, а вона вимушена була сидіти в коридорі та в інших кабінетах її співробітників. Їй пропонували перевестися на інші посади, однак вона відмовлялася так як вони не підходили їй за станом здоров'я. В квітні 2017 року їй погодили лише 14 днів відпустки із запланованих нею 28 днів. В заяві про надання відпустки вона не зазначала період відпустки, однак хтось інший дописав кількість днів. При цьому, з заявою про надання їй відпустки на період весілля сина не зверталася. Взагалі вона планували піти з роботи по скороченню, однак всі запитували її коли вона піде на пенсію, що сприймалося нею як тиск. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, обґрунтовуючи доводами зазначеними в письмових запереченнях. Вважає, що позивач добровільно написала заяву про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. Жодного тиску з боку керівництва на неї не було. Судом були досліджені наступні докази. З копії трудової книжки, заяви [PERSON] від 27.04.2017 року, розпорядження ПАТ «ДМК» №502К від 27.04.2017 року, вбачається, що позивач [PERSON] з 25.09.2007 року була призначена на посаду табельщека на ВАТ «Дніпровський металургійний комбінат», яке з 23.05.2011 перйменовано в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат». 27.04.2017 року її було звільнено з займаної посади за заявою останньої, у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст.. 38 КЗпП (а.с. 10-14, 51, 52). Згідно копій довідок обласної МСЕК від 15.06.2006 та від 25.06.2008 року [PERSON] у зв'язку професійним захворюванням визнана інвалідом третьої групи, у зв'язку з чим їй протипоказана робота в шкідливих умовах, тяжка фізична праця, несприятливий мікроклімат. Рекомендованим заходом по відновленню працездатності зазначена праця на посаді секретаря, табельщика (а.с. 8, 103). З копій наказів ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» № 22 від 05.01.2017 року на № 129 від 06.02.2017 року, з якими [PERSON] була особисто ознайомлена, вбачається, що відповідачем було заплановано скорочення певних штатних одиниць, в тому числі посада табельщика. Згідно додатку до наказу № 129 від 06.02.2017 року під заплановане скорочення попадала також [PERSON] Директору з персоналу було доручено забезпечити працевлаштування осіб, які попадають під скорочення, шляхом прийняття на вільні посади, а вразі їх відмови або відсутності можливості працевлаштування розірвати з ними трудовий договір на підставі ст.. 40 КЗпП України. (а.с. 53, 54). Згідно направлень на проходження співбесід [PERSON] пропонувались різноманітні вакансії, які на той час були вільні: комірник, розподільник робіт, озеленювач, вагар, підсобний робітник, однак позивач від них відмовилася, посилаючись на стан здоровя та висновок МСЕК (а.с. 58-63). При цьому згідно штатного розпису підприємства для інвалідів передбачено 240 робочих місць (а.с. 57). Згідно заяви [PERSON] від 11.04.2017 року, остання просить надати їй відпустку згідно графіка з 13.04.2017 року. Вказану заяву їй було погоджено на 14 днів до 27.04.2017 року, з чим вона була особисто ознайомлена під підпис (а.с. 50). Згідно графіка відпусток на 2017 рік, відпустка [PERSON] розділена на два періоди в квітні та в червні 2017 року (а.с. 89-92). З довідки ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» від 30.06.2017 року вбачається, що на підприємстві табельнику [PERSON] для виконання службових обов'язків було створено обліковий запис користувача, який дозволяв отримати нею доступ до комп'ютерної мережі ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та всіх систем, що надавало технічну можливість [PERSON] виконувати свої службові обов'язки. При цьому прив'язка працівника до певного робочого місця під час виконання службових обов'язків відсутня. В наказному порядку розміщення працівників по конкретно визначеним робочим місцям у відведеному службовому приміщенні керівництвом структурних підрозділів не здійснюється (а.с. 96-97). Крім того, судом також були досліджені фотознімки та схема службових приміщень кабінету №57, в якому працювала [PERSON], а також картка обліку, відповідно до якої [PERSON] було видано телефонний апарат, 2 стільця та стіл із зазначенням їх інвентарних номерів (а.с. 98-99, 104, 107). В судовому засіданні були також допитані свідки. Свідок на стороні позивача [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді начальника бюро з якості в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат». Їй особисто відомо, що після того як позивач в 2017 році вийшла з лікарняного за її столом сиділа інспектор табельного обліку [PERSON], у зв'язку з чим позивач не мала доступу до свого робочого місця та змушена була знаходитися у її кабінеті. Чи мав місце будь-який конфлікт у зв'язку з даною ситуацією їй не відомо. Крім того повідомила, що позивач перед лікарняним забрала зі свого робочого місця всі свої особисті речі, так як готувалася до скорочення. Свідок на стороні позивача [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді кладовщика в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та на момент звільнення позивача перебувала з нею в одному кабінеті. Також підтвердила, що під час перебування позивача на лікарняному її робоче місце зайняла [PERSON], у зв'язку з чим позивач сиділа за іншим столом. Крім того повідомила, що керівництво комбінату рекомендує людям пенсійного віку подавати заяви про вихід на пенсію. Свідок на стороні позивача [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді контролера виробництва чорних металів в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та знає позивача як старанного працівника, при цьому вона їй ніколи не повідомляла про бажання звільнитися. Щодо відомих їй обставин звільнення позивача пояснень суду не надала. Свідок на стороні відповідача [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді провідного інженера відділу мотивації ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» в тому що до звільнення працювала позивач. У зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному, для зручності виконання роботи її робочий стіл зайняла [PERSON]. Після виходу позивача з лікарняного [PERSON] продовжувала займати робочий стіл позивача так як на той час не закінчила виконання роботи. Свідок запропонувала позивачу сісти за інший робочий стіл у її кабінеті, однак остання відмовилася. При цьому свідок повідомила, що можливість виконання роботи позивача не пов'язане з певним робочим місцем, оскільки до програмного забезпечення в якому вона виконувалася, позивач могла увійти з будь якого комп'ютера, обравши відповідний обліковий запис та вказавши свій пароль. Крім того повідомила, що питанням виходу на пенсію позивач почала цікавитися ще в березні 2017 року, оскільки брала у неї зразок заяви для виходу на пенсію. Будь-якого неупередженого ставлення до позивача з боку керівництва не було. Про те, що у позивача планується весілля її сина у її відділі ніхто не знав, а вона особисто дізналася про дану подію через тиждень після весілля. Свідок на стороні відповідача [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді начальника бюро інженерних служб відділу організації нормування праці ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» та позивач до звільнення перебувала у її підпорядкуванні на посаді табельщика. У зв'язку з тим, що позивач часто була відсутня на роботі, обов'язки по виконанню її роботи було покладено на [PERSON]. Враховуючи, що всі паперові документи, які були необхідні для виконання даної роботи знаходилися в кабінеті, де працювала позивач, [PERSON] пересіла за робочий стіл останньої (місце № 4 на схемі службового кабінету №75). Після виходу позивача з лікарняного їй було запропоновано пересісти в інше приміщення кабінету на робоче місце, яке займала [PERSON] (місце № 5 на схемі службового кабінету №75). При цьому, з будь-якими заявами з приводу відсутності робочого місця позивач до неї не зверталася. Після виходу з лікарняного позивач перші дні фактично своєю роботою не займалася, оскільки ходила по комбінату та вивчала можливість переведення на інші посади, які їй пропонувалися керівництвом комбінату. Після того як позивач написала заяву на відпустку у них відбулася телефонна розмова, під час якої було узгоджено, що позивач йде у відпустку згідно попередньо узгодженого графіка на 14 днів. При цьому а ні в письмовій, а ні в усній формі своєї незгоди з погодженою кількістю днів відпустки позивач не висловлювала. Про дату весілля її сина їй відомо не було, будь-яких заяв щодо надання додаткової відпустки чи зміни періоду відпустки від позивача не надходило. Також пояснила, що будь-яких розпоряджень з боку керівництва про не допуск позивача до робочого місця не було, позивачу ніщо не перешкоджало зайняти робочий стіл, який їй був запропонований та, обравши відповідний обліковий запис і вказавши свій пароль на комп'ютері, виконувати свою роботу. Ознайомившись із матеріалами справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що її фактично примусили до звільнення з посади у зв'язку з виходом на пенсію шляхом вчинення відповідачем наступних дій: планування скорочення посади, на якій вона працювала та спонукання позивача перевестися на інші посади, на яких вона не могла працювати у зв'язку з станом здоров'я, а також в моральному тиску на неї з боку її керівництва, що виражалося в постійних питаннях до неї з приводу того, коли вона планує йти на пенсію; не допуск позивача до її робочого місця; навмисне надання їй відпустки тривалістю 14 днів, кінець якої припав на заплановане весілля її сина. Однак, в ході судового розгляду, суд прийшов до висновку про безпідставність зазначених обґрунтувань позивача. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Згідно п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як встановлено в судовому засіданні, відповідача, скориставшись своїм правом щодо скорочення штатної одиниці, яку займала позивач, завчасно повідомив про такий намір останню та пропонував їй різноманітні посади з метою переведення позивача на іншу роботу, однак позивач посилаючись на стан здоров'я від вказаних пропозицій відмовилася. При цьому, доказів, які підтверджують, що запропоновані відповідачем посади не відповідають стану здоров'я позивача, суду надано не було. Крім того, позивач не довів належними доказами як те, що відповідач навмисно пропонував їй посади, які на її думку вона не могла обіймати за станом здоров'я, так і те, що в той період існували вакантні посади, які б відповідали її фаховому рівню та її влаштовували, однак запропоновані не були. В ході допиту свідків, не знайшов також свого підтвердження факт чинення на позивача морального тиску, що полягав у примушуванні останньої написати заяву про звільнення. Натомість відповідач, отримавши від позивача заяву про звільнення, у зв'язку з виходом на пенсію, того ж дня виніс розпорядження про звільнення останньої з займаної посади, що відповідає вимогам ст.. 38 КЗпП України. Що стосується доводів позивача про не допуск її до робочого місця, судом встановлено, що у зв'язку з перебуванням позивача на лікарняному, виконання її роботи було доручено працівнику [PERSON], яка пересіла за робочий стіл позивача, що було пов'язано із забезпеченням зручності виконання роботи, оскільки в даному кабінеті у [PERSON] був безпосередній доступ до документів, що використовувалися для роботи. Після виходу позивача з лікарняного, [PERSON] закінчувала виконання даної роботи, а позивачу натомість запропонували пересісти за робочий стіл, за яким працювала [PERSON] в тому ж кабінеті, однак в сусідній кімнаті. При цьому, як встановлено в судовому засіданні позивач не був позбавлений можливості виконувати свою роботу з іншого робочого місця, оскільки обравши свій обліковий запис та ввівши свій пароль з будь-якого комп'ютера, позивач могла отримати доступ до комп'ютерної мережі ПАТ «ДМК» та всіх систем, що надавало технічну можливість [PERSON] виконувати свої службові обов'язки. Будь яких доказів того, що відповідач позбавив можливість позивача виконувати свої службові обов'язки суду надано не було. З відповідними скаргами до відповідача [PERSON] не зверталася. Таким чином, суд приходить до висновку, що між позивачем та працівником [PERSON] виник особистий конфлікт під час виконання ними службових обов'язків, про вирішення якого позивач у встановленому порядку до керівництва не зверталася, що не може свідчити про не допуск позивача до її робочого місця з боку відповідача. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідач, надавши їй відпустки тривалістю 14 днів, кінець якої припав на заплановане весілля її сина, спонукав останню до написання заяви на звільнення. Так, згідно дослідженого судом графіку відпусток, відпустка [PERSON] розділена на два періоди в квітні та в червні 2017 року. Відпустку позивача згідно графіка було погоджено на 14 днів, про що остання була письмово повідомлена. З будь-яким заявами з приводу надання додаткової відпустки на період весілля сина позивач не зверталася. Крім того, як слідує з пояснень свідків про дату весілля сина керівництво комбінату обізнано не було, а тому буд-якого умислу в діях відповідача з приводу надання саме такого строку відпустки не вбачається. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про створення відповідачем об'єктивних несприятливих умов, за яких позивач змушена була написати заяву на звільнення, а тому вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі. У зв'язку з відмовою у про поновленні на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що підстави в задоволенні позову про стягнення з відповідача моральної шкоди та витрат на правову допомогу також відсутні. Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, судовий збір компенсується за рахунок держави

Outcome: dismissed