Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача про визнання такими, що не відповідають дійсності, є негативною інформацією, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію, відомості, викладені в повідомленнях адресованих Косівському ВП ГУ НП в Івано-Франківській області та в заяві про відвід судді від 25.01.2017. Просить зобов'язати [PERSON] припинити неправомірні дії щодо поширення негативної інформації, приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього, [PERSON] Також просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн., які перерахувати в Яблунівський реабілітаційний центр, що розміщений при Яблунівській районній лікарні, що в смт Яблунів, вул. Лісна,5 Косівського району Івано-Франківської області. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він тривалий час працює суддею Косівського районного суду та займає посаду голови суду, а тому в його провадженні перебували та перебувають різні скарги, заяви та позовні матеріали подані [PERSON] В ході розгляду справ, відповідачка зухвало поводиться, як під час судових засідань, так і за межами приміщення суду, поширює про нього неправдиві відомості, висловлюється в його сторону в брутальній та принизливій формі, зводить різні наклепи, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема вказав, що відповідачка поширювала негативну інформацію про те, що він знаходився на роботі в стані алкогольного сп'яніння, виштовхував її із зали судового засідання та наносив тілесні ушкодження, з приводу чого зверталася до правоохоронних органів. Зазначив, що поширення відповідачкою недостовірної інформації про його особу завдає шкоди його діловій репутації, як судді та принижує його честь, також призводить до сильних переживань та хвилювання. У зв'язку із наведеним просить позов задовольнити, зобов'язати відповідача спростувати раніше поширену недостовірну інформацію та відшкодувати йому заподіяну моральну шкоду. Ухвалою судді Верховинського районного суду від 20.07.2017 відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду. На підставі ухвали судді від 15.09.2017 матеріали цивільної справи прийнято до провадження судді Бучинського А.Б. та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Згідно ухвали суду від 23.02.2018 розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечив проти заочного розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглянути цивільну справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання. Попередньо 26.04.2018 відповідачем направлено на адресу суду повідомлення про відкладення розгляду справи, що призначалася судом на 23.04.2018. Про причини неявки в судове засідання 16.05.2018 суду відповідач не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала. Ухвалою суду від 15.05.2018 постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України якщовідповідно до положень цього Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд відмовляє в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займає посаду судді Косівського районного суду Івано-Франківської області. 25.01.2017 в заяві про відвід судді [PERSON]. (а.с.4), відповідач [PERSON] зазначила інформацію наступного змісту: «Я недовіряю цьому злочинцеві, хуліганові, корупціонерові, моєму катівникові розглядати мою скаргу, яка ним призначена на сьогодні 25 січня 2017 року 11 годину, який зловживаючи своєю посадою, домовившись з очільницею цієї «приватної фірми» цього Косівського судилища, 12 січня 2017 року в залі судових засідань приміщенні суду, порушуючи закониУкраїни, ст.ст. 19, 55 Конституції України, ст.93 Конституції України «Про судоустрій та статус суддів» провів зі мною самосуд і катування, з криками підбіг до мене «міліція, міліція», «ви вже надоїли», «складайте на неї протоколи», схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене, принижуючи мою честь і гідність, погрозив мені не ходити до суду, бо я не маю права і не маю чого ходити до суду, приказуючи охоронцеві з'ясувати «чого я сюда в суд прийшла…». Також, відповідач [PERSON] 12.01.2017 та 13.01.2017 зверталася до Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з повідомленнями про те, що суддя [PERSON]. в приміщенні Косівського районного суду вчинив з нею скандал, виштовхував із зали судового засідання та можливо перебував у стані алкогольного сп'яніння (а.с.7,8). Позивач вважає, що поширена відповідачем у такий спосіб інформація щодо його особи є недостовірною, завдає шкоди його немайновим правам, зокрема порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а відтак підлягає спростуванню. Відповідно до принципу, закладеного у статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню Інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Статтею 270 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на повагу до гідності та честі, які є її особистим немайновим правом. Відповідно до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім цього, з врахуванням роз'яснень у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» (далі - Постанова) під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно п.21 Постанови, при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Також згідно п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 72 рішення Європейського суду по справі Фельдек проти Словаччини від 12 липня 2001 року суд зазначає: «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідей», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Ця свобода підлягає виключенням, переліченим у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися». Цей принцип, що випливає з Європейської конвенції та є її тлумаченням, було сформульовано Європейським судом з прав людини ще й у справі Лінгенс проти Австрії (пункт 41 рішення по справі від 8 липня 1986 року), і дана фраза повторюється в усіх рішеннях Суду по аналогічних справах. У рішенні по справі Лінгенса, Європейський суд також зазначив після цитованої вище фрази наступне: «Такими є вимоги плюралізму, толерантності й лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». Тобто, навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночних суджень (в пункті 45 вказаного вище рішення по справі Лінгенса Європейський суд безпосередньо визнав, що спірні висловлювання є оціночними судженнями заявника). Аналізуючи поширену відповідачем інформацію у заяві про відвід судді від 25.01.2017 в частині, а саме «…схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене…» суд вважає, що у такий спосіб відповідачем поширено інформацію про фактичні обставини вчинення суддею протиправних дій, однак жодними доказами достовірність вказаних обставин відповідач перед судом не доведено. Більш того, з приводу цих же обставин відповідач зверталася із заявами в правоохоронні органи за результатами розгляду яких 13.01.2017 та 16.01.2017 дільничним офіцером поліції Косівського ВП ГУНП лейтенантом поліції І.П.Шатрук винесено висновки про відсутність даних, які б вказували на наявність в діях [PERSON] кримінальних правопорушень (а.с.7,8). З врахуванням наведеного, а також того, що позивачем заперечується факт вчинення протиправних дій щодо особи відповідача, як суддею по відношенню до сторони у справі, слід прийти до переконливого висновку про те, що зазначена інформація є такою, що не відповідає дійсності, за своєю суттю є такою, що містить у собі неправдиві відомості про поведінку позивача, як службової особи, а відтак може створювати негативну оцінку позивача, як судді Косівського районного суду в очах колективу Косівського районного суду, а також інших осіб, які брали участь у розгляді зазначеної справи. При цьому суд вважає доведеним позивачем факт поширення вказаної інформації саме відповідачем, оскільки така розміщена в заяві про відвід судді [PERSON] від 25.01.2017. За таких обставин, оскільки поширена відповідачем недостовірна інформація знижує соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, а також набуту ним суспільну оцінку його ділових і професійних якостей при виконанні ним своїх обов'язків як судді, суд вважає, що така принижує його честь та ділову репутацію, у зв'язку із чим позивач має право на захист свого порушеного немайнового права у визначений законом спосіб. Одним із спеціальних способів захисту порушеного особистого немайнового права законодавець визначає у ч.7 ст. 277 ЦК України шляхом спростування недостовірної інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена. А тому, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги є підставними, у зв'язку із чим їх слід задовольнити та визнати недостовірною, такою, що порочить честь та ділову репутацію позивача інформацію щодо його особи, що поширена відповідачем у заяві про відвід судді [PERSON] від 25.01.2017 в частині заяви «…схопивши мене своїми руками, відкрив мною двері і виштовхав в коридор. А 13 січня 2017 року о 14 год. 30 хв в приміщенні цього ж суду Косівського, в нетверезому стані, ображав мене…», а на відповідача покласти обов'язок спростувати її у такий же спосіб, як вона була поширена, шляхом написання заяви на ім'я [PERSON] з відповідним спростуванням. Щодо інформації зазначеної відповідачем в іншій частині заяви про відвід судді, то вбачається, що така адресована слідчому судді [PERSON] і зазначена в заяві про відвід судді [PERSON] нею інформація є обґрунтуванням заяви про відвід, підставою пред'явлення такої заяви, та містить суб'єктивну думку [PERSON] та висловлювання в сторону судді [PERSON], які не містять фактичних даних, а містять критику та оцінку його дій, як судді, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання різних мовних засобів, тобто є оціночними судженнями, а за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутий до відповідальності, а тому у суду не має підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Щодо поширення відповідачем інформації шляхом звернення з повідомленнями до Косівського ВП суд зазначає наступне. Згідно до п. 16 Постанови, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно рішення Конституційного Суду України №8/РП/2003 від 10 квітня 2003 року (справа про поширення відомостей) звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом ч.1 ст.7 ЦК України (в редакції від 19.07.1963 року) не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України (п.16 постанови Постанови). Як уже встановлено, [PERSON], вважаючи, що в діях [PERSON], є ознаки кримінальних правопорушень, 12.01.2017 та 13.01.2017 зверталася до правоохоронних органів з відповідними повідомленнями, за результатами розгляду яких дільничним офіцером поліції Косівського ВП ГУНП лейтенантом поліції І.П.Шатрук винесено висновки від 13.01.2017 та 16.01.2017 про відсутність даних, які б вказували на наявність в діях [PERSON] кримінальних правопорушень (а.с.7,8). Жодних доказів про те, що такі рішення будь ким із сторін оскаржувалися в установленому порядку в судовому засіданні не здобуто. Отже, досліджені судом докази вказують на те, що відповідач, звернувшись 12.01.2017, 13.01.2017 із повідомленнями щодо вчинення відносно неї неправомірних дій позивачем, реалізувала своє гарантоване Конституцією України право на звернення до правоохоронних органів, компетентних перевіряти інформацію, що міститься в заяві, та надавати відповідь, яке не переслідувало мету поширення недостовірної інформації, яка б порушувала будь-які особисті немайнові права позивача, а тому факти, викладені її повідомленнях, не можна вважати недостовірною інформацією у розумінні ст.277 ЦК України. А тому в цій частині позовні вимогиє безпідставними, у зв'язку із чим в їх задоволенні слід відмовити. В частині стягнення моральної шкоди із [PERSON] на користь позивача в розмірі 50 000 грн. суд вважає, що такі не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Дійсно, відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи. Також, одночасно з відновленням порушеного немайнового права, право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди внаслідок приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи передбачено ст. 276 ЦК України. Однак, відповідно до роз'яснень у п.9 постанови Верховного Суду України від 31.03.95 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на наведене, беручи до уваги, що дійсно відповідачем поширено щодо позивача недостовірну інформацію, яка порочить його честь та ділову репутацію, в той же час враховуючи характер поширення такої інформації, а саме шляхом подання заяви у справі, розгляд якої здійснювався безпосередньо суддею, відсутність будь-яких доказів понесених позивачем моральних страждань та несприятливих наслідків від цього, а також той факт, що позивач являється публічною особою, а саме суддею, межа допустимої критики щодо якого є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, тому суд вважає, що позивачем не доведено перед судом факту заподіяння йому внаслідок поширення недостовірної інформації моральних страждань сатисфакція яких підлягала би грошовій оцінці у виді стягнення моральної шкоди в будь якому розмірі. На переконання суду достатнім та адекватним відновленням порушеного права позивача буде спростування відповідачем поширеної недостовірної інформації, у зв'язку із чим в цій частині у задоволенні позову слід також відмовити.

Outcome: partial