Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 березня 2013 року у м. Запоріжжі [PERSON] уклала з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) депозитний договір, за умовами якого позивачем до банку внесена сума 125000,00 грн. на 6 місяців. 09 жовтня 2013 року перебуваючи на лікуванні в АРК Крим Позивачка уклала договір з банком про заощадження № SAMDN2500073893940 (надалі - Договір). Попередній договір при цьому у неї було вилучено. За умовами договору вона внесла 125000,00 грн. банку під 17% річних. Строк вкладу становив 366 днів по 09.10.2014 включно. 09 жовтня 2013 року нею з банком було укладено додаткову угоду до договору № SAMDN2500073893940, якою відсотки за користування депозитом збільшені на 2%. З березня 2014 року банк припинив виконання своїх зобов`язань. 24 червня 2014 року [PERSON] звернулася до Банку з заявою про повернення вкладу, яку Відповідач отримав 27.06.2014, вхідний номер 150876. 20 серпня 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача суми вкладу за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2015 року у справі № 331/6500/14-ц стягнуто з Банку на користь [PERSON] суму заборгованості за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000,00 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. Зазначене рішення суду першої інстанції набрало законної сили, оскільки було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015 року. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у цій справі розірвано договір про заощадження № SAMDN2500073893940, укладений 09.10.2013 року між [PERSON] та Банком. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року зазначене додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у цій справі скасовано, позовні вимоги [PERSON] про розірвання депозитного договору залишено без задоволення. У липні 2015 року Банк подав суду першої інстанції заяву про відстрочення виконання цього рішення до 01 січня 2016 року з тих підстав, що майно Банку на території Автономної Республіки Крим фактично конфісковано РФ; у зв`язку з подіями на сході України відбувся відтік коштів клієнтів; на територіях Луганської та Донецької областей також припинена діяльність Банку та відбувалися чисельні посягання на майно останнього. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2015 року заяву Банку про відстрочку виконання рішення суду у цій справі відхилено. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, Банк, як відповідач, у своїй апеляційній скарзі просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийняти нову ухвалу та задовольнити заяву Банку про відстрочку виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2015 у цій справі на термін до 01 лютого 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року апеляційна скарга Банку відхилена та ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2015 року у цій справі залишена без змін. 02 червня 2015 року державним виконавцем Жовтневий відділом Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Черновою Людмилою Володимирівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47663717 на підставі виконавчого листа № 2/331/48/15 від 21.05.2015, що видав Жовтневий районний суд м. Запоріжжя, про стягнення з Банку на користь [PERSON] суму заборгованості за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000,00 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. 12 січня 2018 року заступником начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровський області Астапенковою Катериною Миколаївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 47663717. Пунктом 4 Договору про заощадження № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013 встановлено, що дія договору припиняється з виплатою Позивачу усієї суми вкладу разом з відсотками, належними у відповідності з умовами договору. Отже, 12 січня 2018 року відбулося фактичне повернення коштів та припинення дії Договору про заощадження № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013. Звертає увагу Суду, що розмір позовних вимог у справі № 331/6500/14-ц розрахований на 20.08.2014 рік та не збільшувався Позивачем. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у цій справі не звільняє Відповідача від виконання зобов`язань у період з 21.08.2014 року по 11.01.2018 року передбачених діючим законодавством. Згідно з п. 2 Договору нарахування відсотків на суму вкладу починається з першого робочого дня після надходження грошей до банка й проводиться за кожен календарний день. За день, коли кошти повертаються, проценти не нараховуються. Зазначає, що з Відповідача необхідно стягнути на користь Позивача за період з 21.08.2014 року по 11.01.2018 року суми втрат від інфляції, трьох процентів річних, суму річних процентів за основним договором № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013 року за ставкою 17 %, суму річних процентів за додатковою угодою до основного договору № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013 року за ставкою 2%, а також стягнути пеню у розмірі трьох відсотків за кожний день прострочення зобов`язань за договором № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013 у період з 24.06.2014 року по 11.01.2018 року. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 4 867 500, 00 грн. (чотири мільйони вісімсот шістдесят сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок). Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) суму інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 128 037, 50 грн (сто двадцять вісім тисяч тридцять сім гривень 50 копійок). Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) суму 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 12 729, 45 грн (дванадцять тисяч сімсот двадцять дев`ять тисяч гривень 45 копійок). Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) суму процентів (17%) за користування вкладом за договором у розмірі 72 133, 56 (сімдесят дві тисячі сто тридцять три гривні 56 копійок). Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) суму процентів (2%) за користування вкладом за додатковою угодою до договору у розмірі 8 486, 30 грн (вісім тисяч чотириста вісімдесят шість гривень 30 копійок). Стягнути з Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (Ідентифікаційний код 14360570) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) всі понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 31 жовтня 2019 року на 10 год. 00 хв. 05.09.2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] .. В обґрунтування відзиву зазначено, що внаслідок неналежного, на думку позивача, виконання Банком рішення суду просить стягнути пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобов`язання, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати, відсотки. Позивачем нарахована пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Ч. 3 ст. 551 ЦК України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником: майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні: не лише майнові, але й інші інтереси сторін, шо заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. Верховний Суд 05 червня 2019 року прийняв постанову у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), якою залишив без змін Постанову Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року у справі № 757/32522/17-ц. Доводи касаційної скарги Позивача у справі (кримського вкладника АТ КБ ПРИВАТБАНК) зводилися до того, що суд апеляційної інстанції повинен був зменшити розмірі пені до суми депозиту, а не до суми відсотків за спірними договорами банківського вкладу. Заявник (Позивач) посилався на судову практику суду касаційної інстанції, відповідно до якої нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинно здійснюватися саме на суму вкладу, а не на суму відсотків за вкладом. Але, Верховний Суд дійшов до висновку, що касаційні скарги сторін (як Позивача, так і Відповідача) не підлягають задоволенню та Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивача пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів, оскільки відмова банку виконати вимогу вкладника з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Апеляційний суд у даній справі встановив та дійшов до висновку, що "враховуючи, що розмір нарахованої позивачем пені (19562132,93 грн.) значно перевищує розмір збитків, застосовуючи принцип розумності та справедливості, беручи до уваги ч. 3 ст. 551 ЦК України та те, що пеня підлягає стягненню у гривнях колегія суддів вважає вірніш зменшити розмір пені до розміру суми відсотків, які були нараховані за вказаними депозитними договорами, а саме:...", отже, Верховний Суд, погоджуючись з висновками апеляційного суду у справі № 757/32522/17-ц, що є аналогічною по суті в частині вимоги щодо нарахування та стягнення пені за ч. 5 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів" тієї, що заявляється наразі Позивачем, встановив, що "суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої у сумі 19 562 132 грн, застосувавши принципи пропорційності, розумності та справедливості - до розміру нарахованих відсотків за вказаними депозитними договорами". Отже, положення ч. З ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків, до розміру нарахованих відсотків за банківським договором за відповідний період часу. Таким чином, Відповідач беззаперечно наполягає на зменшенні суми пені, яку нарахував Позивач, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості (відповідна правова позиція Вищого спеціалізованого суду викладена у справі № 755/20081/15 від 26.06.2017р). Крім того, Верховний Суд, розглядаючи цивільну справу №759/13827/15 (предмет позовних вимог - стягнення банківського вкладу) 21.02.2018р в своїй Постанові навів формулу розрахунку вартості фінансової послуги та розрахунку пені, відповідно до ч. 5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживача". Верховним Судом в Постанові від 21.02.2018 р були допущені описки та арифметичні помилки у розрахунку суми пені за наведеною судом формулою. ПАТ КВ ПРИВАТБАНК подало заяву про виправлення описок та арифметичних помилок у вищевказаній Постанові від 21.02.2018р та Верховним Судом 31 липня 2018 року була постановлена ухвала про задоволення заяви Банку та зміни тексту (усунення неточностей постанови без зміни змісту судового рішення. Таким чином. 31.07.2018р. Верховний Суд ухвалою про виправлення описок та арифметичних помилок, допущених у мотивувальній та резолютивній частинах рішення, ше раз піттвертив свою правову позицію щодо необхілності застосування наведеної формули розрахунку пені при розгляді аналогічних справ з позовними вимогами щодо стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" З урахуванням вишевикладеного, просить суд застосувати Постанову Верховного Суду від 21.02.2018 р у справі №759/13827/15-н (касаційне провадження №61- 5543св18). з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018р. в частині необхідності здійснення судом вірного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення. Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, АТ КБ „ПРИВАТБАНК" заявляє суду про необхідність застосування спеціальної позовної давності до позовних вимог щодо стягнення пені за один рік. З урахуванням правової позиції Верховного Суду від 21.02.2018р, визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості фінансової послуги, необхідно виходити з наступного розрахунку. По договору № SAMDN2500073893940 від 09.10.2013 року. Період розрахунку - 11.01.2017р. по 11.01.2018р (365 днів). Сума грошового зобов`язання по договору -125000.00 грн. Відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) - 19 % річних вартість фінансової послуги за 1 день - 19,0 : 365 дн = 0.05205479 %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 11.01.2017р. по 11.01.2018 р складає: 0,05205479 % х 125000,00 грн. х 3% х 365 дн = 712,49 грн. Також Позивач рахує та просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати за Договором за період з 21.08.2014 р по 11.01.2018 p. згідно зі ст. 625 ЦК України, але відповідно до норм матеріального права (Глава 19 ЦК України) - до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду України від 18.05.2016 р. у справі № 6-474цс 16. Оскільки, позовна вимога щодо стягнення з АТ КБ ПРИВАТБАНК 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 12729.45 грн. була заявлена станом 11.01.2018 р. то, відповідно, нарахування та стягнення 3% річних може бути здійснено лише за період з 11.01.2015 р. по11.01.2018 р. Аналогічний порядок повинен бути застосований і до нарахувань інфляційних втрат. Отже, порядок та формула розрахунку 3% річних повинні мати наступний вигляд: 125000 грн. х 1096 днів х 3%: 365 = 11260,27 грн. Зазначає, що Позивачем розраховані відсотки невірно, оскільки, як зазначає Позивач, вона звернулася з заявою про повернення вкладу 24.06.2014 року. Отже, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, шо відповідає також ч. 3 ст. 651 ЦК України. При цьому зазначає, що згідно із частиною другою статті 1070 ПК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, вважає неправомірною вимогу Позивача про стягнення відсотків за весь період за відсотковою ставкою 19.0 % річних. Крім того, враховуючи дострокове розірвання договору слід застосовувати такі відсоткові ставки: Відповідно до наказу № 07 від 05.01.2004 року затвердженого головою Правління Банку була встановлена відсоткова ставка по вкладам "На вимогу" у розмірі 1% річних. А з 04.05.2017 року відповідно до протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року була встановлена відсоткова ставка по вкладам "До запитання" у розмірі 0.01 % річних. А відтак, розрахунок відсотків повинен був мати такий вигляд: за період з 21.08.2014 року по 03.05.2017 року - 125000.00 грн. х 986 (кількість днів) х 1.0%/365 = 3376.71 грн. за період з 04.05.2017 року по 11.01.2018 року - 125000.00 грн. х 253 (кількість днів) х 0.01%/365 = 8.66 грн. А разом сума відсотків складає: 3376.71 грн.+8.66 грн.= 3385.37 грн. Також зазначає. що порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 ПКУ. Відповідно до пп. 164.2.8. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 ПКУ). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПКУ. Також, згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПКУ податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України. зобов"язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй. вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст.18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ГІК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. До того ж, відповідно абзацу «а» п.176.2 ст.176 особи, які відповідно до ПКУ мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати! до бюджету податок з доходу, шо виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих Банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. -3 метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час v його виконання; -3 огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникають питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувану, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку; -3 метою унеможливлення покладення обов"язку щодо сплати податків та зборів * з доходу Позивача за рахунок власних коштів банку (боржника), та -Оскільки чинним законодавством не передбачено роз"яснення порядку виконання рішення суду. У випадку підтверлження Позивачем позовних вимог належними та допустими доказами та задоволення судом таких вимог, вважає необхідним зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, шо сума коштів, яка підлягає стягненню з Вiдповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. На підставі вищезазначеного просить суд застосувати наведені Відповідачем у відзиві доводи та розрахунки при ухваленні судового рішення. Ухвалити законне судове рішення. Відмовити у задоволенні позовних вимог. При вирішенні спору врахувати неспіврозмірність нарахованої Позивачем пені із сумою вкладу та застосувати ст. 551 ЦК України. Застосувати загальний строк позовної давності (3 роки) до заявленої позовної вимоги щодо стягнення 3% річних та індексу інфляції за ст. 625 ЦК України. Застосувати строк спеціальної позовної давності (1 рік) до заявленої позовної вимоги щодо стягнення пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів". У випадку задоволення, підтверджених Позивачем позовних вимог, зазначити у резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ ПРИВАТБАНК на користь Позивача, зазначені без відрахування податків та зборів. які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 10.03.2020 року на 13 год. 30 хв. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гришин С.В. позов підтримав та просив суд його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Мельникова Я.В. проти задоволення позову заперечувала та вважала його необґрунтованим. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 09 березня 2013 року у м. Запоріжжі позивач [PERSON] уклала з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) депозитний договір, за умовами якого позивачем до банку внесена сума 125000,00 грн. на 6 місяців. 09 жовтня 2013 року перебуваючи на лікуванні в АРК Крим Позивачка уклала договір з банком про заощадження № SAMDN2500073893940 (надалі - Договір). Попередній договір при цьому у неї було вилучено. За умовами договору вона внесла 125000,00 грн. банку під 17% річних. Строк вкладу становив 366 днів по 09.10.2014 включно. 09 жовтня 2013 року нею з банком було укладено додаткову угоду до договору № SAMDN2500073893940, якою відсотки за користування депозитом збільшені на 2%. З березня 2014 року банк припинив виконання своїх зобов`язань. 24 червня 2014 року [PERSON] звернулася до Банку з заявою про повернення вкладу, яку Відповідач отримав 27.06.2014, вхідний номер 150876. 20 серпня 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача суми вкладу за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2015 року у справі № 331/6500/14-ц стягнуто з Банку на користь [PERSON] суму заборгованості за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000,00 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. Зазначене рішення суду першої інстанції набрало законної сили, оскільки було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015 року. Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у цій справі розірвано договір про заощадження № SAMDN2500073893940, укладений 09.10.2013 року між [PERSON] та Банком. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 липня 2015 року зазначене додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2015 року у цій справі скасовано, позовні вимоги [PERSON] про розірвання депозитного договору залишено без задоволення. У липні 2015 року Банк подав суду першої інстанції заяву про відстрочення виконання цього рішення до 01 січня 2016 року з тих підстав, що майно Банку на території Автономної Республіки Крим фактично конфісковано РФ; у зв`язку з подіями на сході України відбувся відтік коштів клієнтів; на територіях Луганської та Донецької областей також припинена діяльність Банку та відбувалися чисельні посягання на майно останнього. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2015 року заяву Банку про відстрочку виконання рішення суду у цій справі відхилено. Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, Банк, як відповідач, у своїй апеляційній скарзі просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, прийняти нову ухвалу та задовольнити заяву Банку про відстрочку виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2015 у цій справі на термін до 01 лютого 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 листопада 2015 року апеляційна скарга Банку відхилена та ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2015 року у цій справі залишена без змін. 02 червня 2015 року державним виконавцем Жовтневий відділом Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Черновою Людмилою Володимирівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47663717 на підставі виконавчого листа № 2/331/48/15 від 21.05.2015, що видав Жовтневий районний суд м. Запоріжжя, про стягнення з Банку на користь [PERSON] суму заборгованості за депозитним договором у розмірі 138001,23 грн., що складається з: заборгованості за депозитом - 125000,00 грн.; 17 процентів річних за користування депозитом - 10414,81 грн.; витрати від інфляції 786,64 грн.; 3% річних у сумі 610,64 грн.; 2 процентів річних за користування депозитом - 1189,56 грн. 12 січня 2018 року заступником начальника відділу Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровський області Астапенковою Катериною Миколаївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 47663717. Пунктом 4 Договору про заощадження № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013 встановлено, що дія договору припиняється з виплатою Позивачу усієї суми вкладу разом з відсотками, належними у відповідності з умовами договору. Отже, 12 січня 2018 року відбулося фактичне повернення коштів та припинення дії Договору про заощадження № SAMDN25000738393940 від 09.10.2013. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад, (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц від 20 березня 2019 року та постановах Верховного Суду України від 13 березня 2017 у справі № 6-2128цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16. Позивачем нарахована пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч.1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Ч. 3 ст. 551 ЦК України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником: майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні: не лише майнові, але й інші інтереси сторін, шо заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. Таким чином, суд дійшов до висновку, що розмір нарахованої позивачем пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення за період з 24.06.2014 року по 11.01.2018 рік (4 867 500, 00 грн.) значно перевищує розмір збитків. Застосовуючи принцип розумності та справедливості, беручи до уваги ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає вірніш зменшити розмір пені до розміру суми відсотків, які були нараховані за вказаними депозитними договорами, а саме до 80 619 (вісімдесят тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 86 копійок (сума процентів у розмірі 17% за користування вкладом за договором яка становить 72 133, 56 грн. та сума процентів у розмірі 2% за користування вкладом за додатковою угодою до договору яка становить 8 486, 30 грн). Така сум пені узгоджується з правовою позицією викладеною у постані ВСУ від 05.06.2019 року по справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19) Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норма ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачає спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (Постанова Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі 6-49цс12). Верховний Суд України в тій самій справі зазначив, що «грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів». Таким чином, суд приходить до висновку, що з Відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат та три проценти річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період 21.08.2014 року по 11.01.2018 року у розмірі 128 037, 50 грн та 12 729, 45 грн відповідно. Також умовами Договору передбачена процентна ставка у розмірі 17% за користування Вкладом, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Крім того, згідно з п. 1 додаткової угоди від 09.10.2013 до Договору Відповідач збільшив процентну ставку по Вкладу на 2% річних за програмою «Бонус Плюс». Згідно з п. 2 Договору нарахування відсотків на суму вкладу починається з першого робочого дня після надходження грошей до банка й проводиться за кожен календарний день. За день, коли кошти повертаються, проценти не нараховуються. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Ягідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 6 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. Проте, як уже зазначалося, Договором передбачено інший строк виплати процентів - щомісячно. Таким чином, з урахуванням положень Договору та ч. 6 ст. 1061 ЦК України, за період 21.08.2014 по 11.01.2018 Відповідач має сплатити 72 133, 56 грн процентів (17 %) за Договором, а також, має сплатити 8 486, 30 грн, процентів (2%) за додатковою угодою до Договором. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial