Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

04.05.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та третьою особою - [PERSON] 03.10.2007 року було укладено кредитний договір 61КН, згідно умов якого остання отримала кредит в розмірі 25000 доларів США терміном до 02.10.2012 року та зобов`язалася повернути його, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за договором 61КН між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки. Зазначають, що вони свої зобов`язання за договором виконали в повному обсязі, а саме надали третій особі [PERSON] кредит в розмірі 25000 доларів США. Однак, остання свої зобов`язання не виконала, а саме: не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором третя особа [PERSON] станом на 25.02.2020 року має заборгованість в розмірі 100441,69 доларів США, яка складається з наступного: 9735,08 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 27952,13 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 62754,48 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Звертають увагу на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 4508,42 доларів США, яка складається з наступного: 4508,42 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року. Вказують на те, що відповідно до вимог ст. ст. 554, 610 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, а тому вважають доцільним притягнути до відповідальності поручителів за кредитним договором №61КН. Просять суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №61КН від 03.10.2007 року, у розмірі 4508,42 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року, що за курсом 24,49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.02.2020 року складає 110411,21 грн., а також судові витрати по справі. 01.07.2020 року від відповідача [PERSON] поступив відзив на позов про стягнення заборгованості, в якому вважає, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Зазначає, що 03.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 25 000 доларів США на термін до 02.10.2012 року. З відповідачами були украдені 03.10.2007 року договори поруки №61КН та №61КН-2. Звертає увагу на те, що відповідно до п. 6 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивач, при зверненні до суду із зазначеним позовом, був зобов`язаний надати суду повну та достовірну інформацію щодо наявності рішення Надвірнянського районного суду від 31.12.2010 року по справі №2-1466/2010 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення. Так, згідно зазначеного рішення суду в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором №61КН від 03.10.2007 року звернуто стягнення на заставне майно, а саме автомобіль «VOLKSWAGEN» модель 6 LТ35, рік випуску: 2002, тип Т3: мікроавтобус вантажопасажирський В, № кузова/шасі: [NUMBER] ,реєстраційний номер: [NUMBER] та автомобіль FОRD, модель ТRАNSІТ, рік випуску 1997, тип Т3; мікроавтобус вантажопасажирський В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Таким чином, строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням позову про звернення стягнення на заставне майно. При цьому строк основного зобов`язання закінчився 02.10.2012 року. Таким чином позовна вимога по стягненню заборгованості по відсоткам за період з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року не підлягає до задоволення. Звертає увагу на те, що згідно договору поруки №61КН-2 від 03.10.2007 року п. 12 встановлений строк позовної давності в 5 років. Строк виконання зобов`язання закінчився 02.10.2012 року при цьому рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.12.2010 року по справі №2-1466/2010 р. цей строк змінено. З позовом позивач звернувся 22.05.2020 року, тобто із пропуском всіх строків. Просить суд в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі. Крім того, 23.07.2020 року представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» подано відповідь на відзив, в якому зазначають, що при укладенні кредитного договору з [PERSON] №61КН від 03.10.2007 року та договорів поруки з [PERSON] та [PERSON] було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. Згідно п. 11 договору поруки, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи норми закону та докази що містяться в матеріалах справи правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Згідно п. 12 договору поруки сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом 5 років. Кредитором було пред`явлено вимогу до поручителя, що підтверджується реєстром відправки вимоги в межах 5 річного строку. Звертають увагу на той факт, що відповідачем не заявлено вимоги щодо припинення договору поруки, а лише надано заперечення щодо позову. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом встановлено факт припинення договору. Щодо раніше винесеного рішення про звернення стягнення на заставне майно, то зазначаються, що на сьогоднішній день предмет застави не реалізовано. Вказують на те, що раніше винесене рішення суду не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. На даний час за договором рахується заборгованість, відповідачем не надані докази належного виконання кредитного договору. Враховуючи вищенаведене просять суд їхні позовні вимоги задоволити. Представник АТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання не прибув, однак подав клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують повністю. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Капак В.М. в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] є поручителем згідно договору поруки №61КН від 03.10.2007 року, в якому зазначено його термін - 5 років. 31.12.2010 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області було винесено рішення про звернення стягнення на заставне майно, яке належало [PERSON] . Таким чином строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням позову про звернення стягнення на заставне майно. При цьому строк основного зобов`язання закінчився 02.10.2012 року. З даним позовом позивач звернувся 22.05.2020 року, тобто із пропуском всіх строків. Просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , а частині вирішення позовних вимог до [PERSON] - покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ст. ст. 610,554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Судом встановлено, що 03.10.2007 рокуміж ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з третьою особою [PERSON] , згідно з умовами якого остання отримала кредит в розмірі 25 000 доларів США на термін до 02.10.2012 року та зобов`язалася повернути його, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с.13-17). Крім того,в забезпечення виконання зобов`язань за договором 03.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки за №61КН та №61КН-2 (а.с.18). У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором третя особа [PERSON] станом на 25.02.2020 року має заборгованість в розмірі 100441,69 доларів США, яка складається з наступного: 9735,08 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 27952,13 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 62754,48 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 4508,42 доларів США, яка складається з наступного: 4508,42 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.78). Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» звертався до відповідачів [PERSON] та [PERSON] з письмовою вимогою про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій (а.с.10-11). Однак, як з`ясовано судом, представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в 2010 році вже звертався з приводу даних правовідносин з позовом до суду про звернення стягнення. Так, рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.12.2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» - задоволено. Звернуто стягнення на предмет застави: а саме автомобіль «VOLKSWAGEN» модель 6 LТ35, рік випуску: 2002, тип Т3: мікроавтобус вантажопасажирський В, № кузова/шасі: [NUMBER] ,реєстраційний номер: [NUMBER] та автомобіль FОRD, модель ТRАNSІТ, рік випуску 1997, тип Т3; мікроавтобус вантажопасажирський В, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.50-51). Таким чином, позивач скористався своїм правом та в рахунок виконання основного зобов`язання, згідно рішення суду звернув стягнення на предмет застави. Як наслідок, вимога позивача про стягнення заборгованості з поручителів [PERSON] , [PERSON] не підлягає до задоволення. Посилання представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» у відповіді на відзив на те, що на сьогоднішній день предмет застави не реалізовано не заслуговує уваги, оскільки стороною позивача не надано доказів на підтвердження даного факту. Суд зазначає, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір заборгованості потрібно визначати згідно рішення суду про звернення стягнення на заставне майно, що набрало законної сили. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 01 серпня 2018 року, розглянувши справу №541/62/16-ц. Суд погоджується з доводами сторони відповідача [PERSON] , що нарахувння позивачем відсотків за користування кредитними коштами з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року у розмірі 4508,42 дол. США не відповідає вимогам діючого законодавства. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] , адвоката Капака В.М. про застосування строків позовної давності, оскільки в силу вимог ч.4 ст.559 ЦК України, порука відповідача [PERSON] є припиненою, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність-це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Пунктом 12 договорів поруки №61КН та №61КН-2 від 03.10.2007 року встановлено, що сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 (п`ять) років (а.с.18). За таких обставин, строк виконання зобов`язання закінчився 02.10.2012 року, при цьому рішенням Надвірнянського районного суду від 31.12.2010 року по справі №2-1466/2010 р. цей строк змінено. В зазначений проміжок часу представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» з відповідними позовними вимогами до суду не звертався. Отже, позовні вимоги щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 27.10.2017 року по 25.02.2020 року в розмірі 4508,42 доларів США задоволенню не підлягають. З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача також відсутні. На підставі ст.ст. 257,259,261,267,526,528,638,1054 ЦК України та

Outcome: dismissed