Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] комітету Лубенської міської ради про визнання незаконним рішення Лубенської міської ради, мотивуючи тим, що її колишньому чоловікові [PERSON], як військовослужбовцю, який потребував поліпшення житлових умов, на підставі ордера на житлове приміщення №55, виданого 14.04.2003 року Лубенською КЕЧ на сімю у кількості 3-х осіб, надано житлове приміщення, загальною площею 13,1 м.кв., що складається з однієї кімнати у військовому гуртожитку в м.Лубни пров.Червоноармійський,1Б, кімната №8. До складу сімї [PERSON] входили вона його дружина [PERSON] та їх спільна дочка [PERSON], [INFO]. Вони вселились у вказану кімнату і постійно проживали там до розірвання шлюбу між нею та її чоловіком [PERSON] до 06.11.2009 року, після чого [PERSON] переїхав проживати на постійне місце проживання до м.Харкова, знявшись з реєстрації. Їх донька також переїхала проживати до іншого міста і у квартирі залишилась проживати вона одна. Їх будинок вважався гуртожитком, а у 2009 році за рішенням [PERSON] комітету Лубенської міської ради було проведено зміну статусу вказаного будинку з гуртожитку на житловий будинок Лубенської міської ради, проведено відповідне переобладнання та перепланування кімнат будинку, змінено нумерацію квартир. Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 24.02.2010 року №37 прийнято в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок. Пунктом 6 рішення виконкому Лубенської міської ради від 24.06.2009 року №166 затверджено список квартир, що підлягають розподілу в житловому будинку по провулку вул.Червоноармійської,1Б, згідно списку, що додається до рішення. Як зазначено у доданому списку громадян на заселення вказаного житлового будинку її квартира отримала новий №60. Крім того, як зазначено у вказаному рішенні, дана квартира зарахована до фонду «соціального житла» міськвиконкому. З метою реалізації права на приватизацію займаної квартири, у грудні 2015 року вона звернулась до виконкому із заявою щодо зняття з квартири статусу «соціальне житло», проте, у задоволенні її заяви було відмовлено. Позивачка [PERSON] прохає суд визнати незаконним пункт 6 рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради №166 від 24.06.2009 року в частині зарахування до фонду соціального житла міськвиконкому квартири №60 по провулку вулиці Гвардійської,1 Б в м.Лубни Полтавської області. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] комітету Лубенської міської ради в позовні вимоги не визнала, прохала відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що після реконструкції гуртожитку за адресою: м.Лубни, пров.вул. Червоноармійської, 1Б, кімнату № 60, було вирішено перевести до фонду «соціального житла». Після цього [PERSON] та його сімя продовжили проживати у займаній квартирі на підставі виданого їм ордеру на «соціальне житло». Відповідач не вбачає в своїх діях порушення норм законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, докази справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з поданих сторонами доказів, судом встановлено, що чоловікові позивачки [PERSON], як військовослужбовцю, який потребував поліпшення житлових умов, на підставі ордера на житлове приміщення №55, виданого 14.04.2003 року Лубенською КЕЧ на сімю у кількості 3-х осіб, було надано житлове приміщення загальною площею 13,1 м.кв. у військовому гуртожитку за адресою: м.Лубни, пров.вул. Червоноармійської, 1Б, кімната № 8 (а.с.10). У 2009 році проведено реконструкцію гуртожитку за адресою: м.Лубни, пров.вул. Червоноарміської, 1Б під житловий будинок на 72 квартири (а.с.16). В звязку цим житлове приміщення позивачки переплановане в квартиру з однієї кімнати та змінено нумерацію з №8 на №60. Після цього позивач та її сімя продовжили проживати у займаній квартирі № 60, на підставі виданого їм ордеру на житлове приміщення. 06.11.2009 року, після розірвання шлюбу, чоловік позивачки [PERSON] переїхав проживати на постійне місце проживання до м.Харкова, знявшись з реєстрації, їх донька також переїхала проживати до іншого міста і у квартирі залишилась проживати одна позивачка. Рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року однокімнатні квартири, в тому числі і квартира позивачки, по пров.вул.Червоноарміській 1Б, в яких проживають сімї військовослужбовців, зараховано до фонду «соціального житла виконкому». При цьому до списку громадян на заселення житлового будинку [ADDRESS], внесено і сімю позивачки (а.с.15). Вказане рішення є предметом цього спору, оскільки, при зверненні позивачкою [PERSON] у грудні 2015 року до відповідача із відповідною заявою щодо зняття статусу соціального житла з її квартири у звязку з наміром приватизації (а.с.19), їй було відмовлено, оскільки передача житла з житлового фонду соціального призначення до інших житлових фондів не допускається (а.с.20). На думку суду, подані докази є достатніми для висновку про незаконність оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" (далі - Постанова), військовослужбовці та члени їх сімей, які постійно проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовим житловим приміщенням. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім'ї беруть письмове зобов'язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. Військовослужбовець та члени його сім'ї зобов'язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі придбання житла для постійного проживання. При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї, якщо інше не передбачено законодавством (п.п. 7, 14, 20, 21 Постанови). Аналогічні положення містяться в Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28 липня 2007 року (далі - Інструкція №278 від 28.07.2007р). Абзацом 5 ч.1 ст.125 ЖК України, передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено сім'ї військовослужбовців. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовцям передбачені пільги і гарантії щодо їхніх житлових прав, щодо надання їм житла для проживання та заборони виселення без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст. 1 Закону України «Про житловий фонду соціального призначення» (далі - Закон) житловим фондом соціального призначення є сукупність соціального житла, що надається громадян України, які відповідно до закону потребують соціального захисту. Житловий фонд соціального призначення формується органами місцевого самоврядування шляхом: будівництва нового житла; реконструкції існуючих жилих будинків, а також переобладнання нежилих будинків у жилі; отримання житла, переданого в дар органам місцевого самоврядування українськими та іноземними юридичними та фізичними особами, міжнародними громадськими організаціями; передачі в комунальну власність житла, вилученого на підставі судових рішень або визнаного в установленому законом порядку безхазяйним або відумерлим; передачі забудовниками місцевим радам частки жилої площі в новозбудованих будинках на підставах, передбачених законодавством; передачі з державної в комунальну власність соціального житла, побудованого за рахунок коштів державного бюджету; використання на договірних засадах приватного житлового фонду; набуття права власності на житло на інших підставах, не заборонених законом (ч. 1 ст. 5 Закону). Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону, соціальне житло використовується лише за призначенням відповідно до правил утримання жилих будинків. Судом встановлено, що позивачка не відносяться до категорії осіб, яким може бути надане соціальне житло. В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, на якій підставі позивачу було надано ордер на соціальне житлове приміщення. Таким чином, прийняття оскаржуваного рішення, юридично позбавило позивача, як колишню дружину військовослужбовця, права на використання житлового приміщення. При цьому таке рішення прийнято без забезпечення позивача іншим житлом, тобто грубо порушено її житлові права. Видача в наступному йому ордеру на це «соціальне житло» не можна вважати відновленням його порушених прав, оскільки такий ордер, виданий без правових підстав та, на думку суду, є нікчемним. При цьому також порушені права позивача на приватизацію цього житла, оскільки така категорія житла не підлягає приватизації. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення про передачу житла, яким користувався військовослужбовець, до житлового фонду соціального призначення, здійснено без забезпечення його прав на інше житло, а отже при прийняті цього рішення відповідач діяв не у спосіб, встановлений законом, таке рішення суд вважає передчасним, а отже і незаконним. Подібна позиція викладена, також в ухвалі ВССУ від 16.09.2015 року. Так, дослідивши цей ордер суд встановив, що він не містить інформації про те, що житло є «соціальним». В ньому лише міститься вказівка на рішення виконкому № 166 від 24.06.2009 року, зміст якого не розкрито. При цьому на самому ордері міститься напис «ручкою» - «соціальне житло». Однак незрозумілим є те, хто і коли здійснив цей напис. При цьому суд звертає увагу на те, що якщо погодитися з позицією представника відповідача, то в такому разі буде порушено принцип легітимного очікування, сформованого в практиці ЄС України, зокрема, у справі 70/74 Staff Salaries. Так, вступивши до ЗС України та виконуючи завдання щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, [PERSON] обґрунтовано (відповідно до норм чинного законодавства) сподівався на захист державою своїх житлових прав. Позивач не зобовязана перевіряти законність правових підстав видачі її сімї ордеру на житлове приміщення від 24.06.2009 року, оскільки в неї і не повинні виникати сумніви щодо законності дій органів публічної адміністрації відносно військовослужбовців. Вирішуючи питання щодо строку позовної давності, суд виходить із наступного: позивачка дізналась про порушення своїх прав у грудні 2015 року, коли вирішила реалізувати своє право на приватизацію житла, в якому проживала, про що свідчить її заява до відповідача від 05.12.2015 року. Отже, суд вважає, що позивачка звернулась за захистом своїх прав в межах 3-х річного строку позовної давності. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що рішення відповідача щодо переведення квартири [ADDRESS] в статус "соціальне житло" є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved