Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача. У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 03.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позичальник 03.10.2007 року отримала кредит у розмірі 940,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. В порушення умов кредитного договору та законодавства України, [PERSON] свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань, [PERSON] станом на 30.09.2016 року, має заборгованість 18873,51 грн., яка складається з наступного: 547,06 грн. - заборгованість за кредитом; 13402,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3549,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи, відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 874,93 грн. - штраф (процентна складова). Посилаючись на вказані обставини, позивач просив: стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 18873,51 грн. за кредитним договором № б/н від 03.10.2007 року, а також судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16.03.2017 року вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково і стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 03.10.2007 року, яка виникла станом на 30.09.2016 р. та складається з: 547,06 грн. - заборгованість за кредитом; 13402,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3549,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а всього становить 17498,58 грн., а також судові витрати у розмірі 1277,68 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07.04.2020 року заяву відповідача [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Клочихін Є.І. про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача - адвокат Клочихін Є.І. в судове засідання не з`явився. 12.05.2020 року представник позивача надав суду відзив на позовну заяву, на обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази наявності у відповідача заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». Так, умови та правила надання банківських послуг в матеріалах справи № 209/3948/16-ц, надані позивачем (а. с. 9 - 14), не можуть бути визнанні складовою частиною спірного кредитного договору, про що свідчить практика Верховного Суду - постанова від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17. Більше того, позивачем пропущений встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності. Так, із позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось 25.10.2016 року. Із заяви [PERSON] від 03.10.2007 року про відкриття рахунку (а. с. 8) встановлений порядок погашення заборгованості шляхом щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості, внесення коштів на карту клієнтом, а також списанням банком коштів з дебіторної карти. В погашення заборгованості за кредитним договором були здійсненні платежі, при цьому передостанній платіж - від 27.07.2013 року у розмірі 50 грн., а останній - від 03.02.2014 року у розмірі 1 грн. При цьому, з виписки з особового рахунку [PERSON] вбачається, що платіж від 27.07.2013 року у розмірі 50 грн. здійснений через термінал самообслуговування (а. с. 31), а платіж від 03.02.2014 року в розмірі всього 1 грн. відповідачем взагалі не здійснювався, згідно вищезазначеного розрахунку був вчинений саме позивачем як автоматичне погашення простроченої заборгованості. Однак, у заяві [PERSON] від 03.10.2007 року про відкриття рахунку відсутні умови, які б передбачали нерегулярні списання банком грошових коштів з її рахунку у розмірі 1 грн. Такі дії позивача свідчать про спробу навмисно створити для себе умови для продовження строку позовної давності. Оскільки умовами заяви від 03.10.2007 року про відкриття рахунку передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. На це звернув увагу Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014 № 6-20ЦСІ4.Таким чином, право позивача на звернення із позовом до [PERSON] виникло не з 03.02.2014 року, а з 27.07.2013 року - дати останнього здійсненого нею платежу, до суду позивач звернувся 25.10.2016 року тому строк позовної давності є пропущеним. [PERSON] понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3363,20 грн. та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення - 420,40 грн., а всього 3783,60 грн. Орієнтовний розмір судових витрат - витрати на професійну правничу допомогу: 1681,60 грн. - один вихід адвоката до суду 1-ї інстанції. До винесення рішення суду розмір судових витрат буде уточнений згідно фактичних витрат. На підставі викладеного, просить у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.10.2007 року, відмовити повністю (а.с.128-131, 143-146). В матеріалах справи міститься заява представника відповідача про розгляду справи за його відсутності та відсутності відповідача [PERSON] (а.с.168) Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позичальник 03.10.2007 року отримала кредит, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується анкетою-заявою, підписаною відповідачем та Умовами і правилами надання банківських послуг (а.с.8, 9-14). Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (а.с.19). Відповідно до п.6.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою Банку (а.с.9-14). Згідно виписки по особовому рахунку, відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами. Також, судом встановлено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором були здійсненні платежі, при цьому передостанній платіж - від 27.07.2013 року у розмірі 50 грн., а останній - від 03.02.2014 року у розмірі 1 грн. (а.с. 13-24). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 30.09.2016 року, має заборгованість 18873,51 грн., яка складається з наступного: 547,06 грн. - заборгованість за кредитом; 13402,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3549,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи, відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 874,93 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-7). Позивач наполягає на стягненні заборгованості. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, рахуючи її з дати останнього платежу, здійсненого відповідачем 27.07.2013 року. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Аналіз доказів, наданих позивачем, у контексті приведених вище норм, свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки у заяві позичальника не зазначено встановлений Банком кредитний ліміт на картковий рахунок, строк дії договору, не зазначена процентна ставка, а також відповідальність за невиконання умов кредитного договору, у вигляді неустойки. Так, представник позивача стверджує, що відповідач підписав заяву № б/н від 03.10.2007 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, матеріалами справи не встановлено строк дії кредитного договору, оскільки в Анкеті-Заяві б/н від 03.10.2007 року сторонами він не був погоджений, позивачем не надано даних про строк дії кредитної картки, яка була надана відповідачу відповідно до його Анкети-Заяви, не надано відомостей про її перевипуск, що унеможливлює встановити реквізити кредитної картки, строк кредитування, в межах якого позивач мав право нараховувати проценти за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.10.2007 р., посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03.10.2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (25.10.2016), тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду №342/1801/17 від 03.07.2019 року, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.06.2016 року, шляхом підписання заяви-анкети. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір кредиту, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.… Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд враховує заяву відповідача про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. В частині позовних вимог відповідача щодо оплати понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 3363,20 грн., суд вважає необхідним відмовити з наступних мотивів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, що виключає можливість задоволення вимог про оплату послуг адвоката. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, судовий збір не підлягає відшкодуванню.

Outcome: dismissed