Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У квітні 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ЦНАП Печерської районної в місті Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, вселення та розподіл особового рахунку між мешканцями. В обгрунтування позовних вимог, позивачі вказують, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 29 липня 1998 року, виданого Відділом приватизації державного майна Печерського району міста Києва, згідно з розпорядженням від 29 липня 1998 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватизована та належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Однак, зазначено, що відповідач, [PERSON] - мати [PERSON] та [PERSON] , яка є співвласницею квартири та проживає в ній, не дає можливості позивачам вселитися в дану квартиру та користуватися спільною власністю, чим порушує права позивачів у користуванні своїм майном, тому позивачі просять суд: - усунути перешкоди в користуванні квартирою та вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . - виділити особовий рахунок по оплаті за житлово-комунальні послуги [PERSON] . - стягнути з відповідача [PERSON] правову допомогу у розмірі 15000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень. - стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень. 6 квітня 2021 року ухвалою суду позовною заяву було залишено без руху, у зв`язку з не відповідністю вимогам ст. 177 ЦПК України. 21 квітня 2021 року позивачем недоліки, які були вказані в ухвалі суду від 6 квітня 2021 року, були виправлені. 30 квітня 2021 року ухвалою судді було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Разом з цим, через канцелярію суду представником позивачів -адвокатом Пасльон І.В. було подано клопотання про допит в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Пасльон І.В. позовні вимоги повністю підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові та просила повністю задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з цим, було надіслано з проханням розглядати справу без участі представника. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Заслухавши пояснення учасників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили інформацію про те, що відповідач не дає можливості позивачам вселитися в квартиру, суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався, як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦКУкраїна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України). Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що свідоцтвом про право власності на житло від 29 липня 1998 року, виданого Відділом приватизації державного майна Печерського району міста Києва, згідно з розпорядженням від 29 липня 1998 року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , приватизована та належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію житлового фонду", загальна площа квартири становить 58,1 кв.м. Окрім цього, право власності на квартиру також підтверджено довідкою КВ-2020 №39350 від 09.12.2020, виданою КП Київська міська рада "Київське міське бюро технічної інвентаризації" [PERSON] , та довідкою №105/01-1933/В-100 від 30.09.2020, виданою Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2002 року по справі № 2-898/02, [PERSON] була позбавлена батьківських прав щодо дітей [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] виховувалися батьком - [PERSON] , тому проживали разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 грудня 2007 року по справі № 2-3051/07, [PERSON] , [INFO] було вселено в квартиру, за адресою: [ADDRESS] , проте до теперішнього часу рішення не виконано, відповідно до виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва по справі № 2-3051/07, про вселення [PERSON] , строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 09 січня 2011 року, а отже строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - сплив. В листопаді 2007 року [PERSON] звертався з письмовою пропозицією до відповідача з проханням надати йому можливість вселитися в квартиру, яка належить йому на праві спільної часткової власності, але відповіді так і не отримав. В січні 2021 року [PERSON] , діючи в інтересах своїх дітей - [PERSON] та [PERSON] , та на підставі довіреностей, звертався з заявою до Печерського Управління поліції ГУНП в місті Києві за №2770 з проханням дозволити позивачам користуватися житлом. Так, відповідач, [PERSON] є співвласницею даної квартири та наразі проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не дає можливості позивачам вселитися в дану квартиру та користуватися спільною власністю, не відчиняє двері, не впускає та не дає доступу до квартири, тому позивачі не можуть проживати в даній квартирі, не можуть самостійно оплатити комунальні послуги, та не можуть потрапити до свого житла, а тому дії відповідача, які полягають в ненаданні доступу до житла є незаконними та такими, що порушують конституційні права позивачів. Крім того, позивачі вказують, що незаконні дії відповідача підтверджуються показами свідків: [PERSON] , [PERSON] , які також зазначають, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] . Квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідач, [PERSON] яка є співвласницею квартири та проживає в ній, не дає можливості позивачам вселитися в дану квартиру та користуватися спільною власністю. Також повідомили про те, що відповідач була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей (позивачів), ще коли вони були зовсім малі. Діти виховувались їх батьком, [PERSON] з яким свідки знайомі вже більше двадцяти років. Свідки та батько позивачів є колегами по роботі та давніми друзями. Позивачі після позбавлення їх матері батьківських прав весь час проживали з батьком, а також з бабусею. Зі слів [PERSON] свідкам відомо про те, що останній неодноразово намагався вирішити з відповідачем питання, щодо вселення дітей в спірну квартиру, однак відповідач на телефонні дзвінки не відповідала, знаходячись вдома у спірній квартири двері не відчиняла. З врахуванням зазначених обставин справи, позивачі були змушені звернутись до суду, з метою захисту свої прав передбачених ст. 317 ЦК України. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (статті 41 Конституції України). Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою та другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Водночас, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначено в Постанові ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім 'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, дослідивши всі обставини, які зазначені вище, суд прийшов до висновку, що зі сторони позивача було доведено суду обгрунтованість своїх вимог, оскільки кваритира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Таким чином, суд, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки дії відповідача, які полягають в ненаданні доступу до житла є незаконними та такими, що порушують конституційні права позивачів, як власників, та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню позивачами права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачами з оплати судового збору у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень підлягають стягненню з відповідача. Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання послуг та ордер адвоката, копії квитанцій. Однак,з квитанцій вбачається, що на рахунок адвокатського об`єднання сплачувались кошти не позивачами, а тому суд вважає, що докази, які б підтверджували понесенні витрати позивачами, є неналежними. На підставі викладеного та

Outcome: approved