Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі позивач) 14 серпня 2020 року звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач), згідно якої вона просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Чорноморський МВ ГУ ДМС України зняти його з реєстрації. Позов обґрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . За данною адресою, окрім позивача зареєстрований її племінник [PERSON] , [INFO] . Особистих речей відповідача у квартирі не має, з лютого 2009 року він не проживає та не з`являється в квартирі [ADDRESS] , про що свідчить акт від 12.08.2020 року, а лише є зареєстрованим. Всі платежі позивач сплачує особисто, їй матеріально важко оплачувати комунальні платежі за відповідача. Відповідач ніякої участі в утриманні даного житла не приймає та ним не користується. Ніяких перешкод в користуванні спірним жилим приміщенням відповідачу не чинила. Через викладені обставини вона несе зайві витрати по утриманню житла, позбавлена можливості оформити субсидію, в зв`язку з чим вона змушена з даним позовом звернутись до суду. Відповідач відзиву (заперечень) на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечували проти прийняття заочного рішення. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.6). В спірній квартирі, крім позивача зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою, виданною відділом реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області від 18.08.2020 року( а.с.15 об.). Відповідач з лютого 2009 року не проживає та не з`являється в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом від 12 серпня 2020 року (а.с.8). V. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 17 Закону України "Провиконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності. Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача законом" Суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексуУкраїни (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексуУкраїни кодексу України (далі ЖК). Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідач є колишнім членом сім`ї власника житла (позивача), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї. Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2) Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача "цілям", про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо "законної мети". 3). Чи було втручання "необхідним в демократичному суспільстві" (пропорційним). Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, Суд при співставленні "балансу інтересів" враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. Відповідач є сином позивача і проживав в квартирі, як член її сім`ї, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК\~члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі вже досі тривалий час. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що відповідач не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що "втручання у право відповідача" є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є "необхідним у демократичному суспільстві". Отже, вимоги про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за даною адресою, суд виходить з того, що повноваження реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання віднесені до компетенції відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, який не є учасником по справі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні »зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за №207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, визнання в судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача слід відмовити. З цих підстав,

Outcome: partial