Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поновлення його на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в якому вказував на те, що його 20.07.2018 було неправомірно звільнено із займаної ним посади начальника відділу паркування в Оболонському районі Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, фактично одразу після поновлення його на роботі, на підставі рішення суду. Зазначав, що виконував свої посадові обов'язки відповідно до затверджених посадових інструкцій, жодних прогулів не допускав, а відповідач на вказані обставини при вирішенні питання щодо його звільнення, уваги не звернув, що і призвело до порушення трудових прав позивача, які підлягають судовому захисту. Вказував на неправомірність дій відповідача щодо складання відносно нього актів про відсутність позивача на роботі 11.07.2018, 13.07.2018 та 16.07.2018, які у зв'язку із невідповідністю дійсним обставинам справи є неправомірними та підлягають скасуванню. Так само як і акт службової перевірки від 19.07.2018, і сам наказ про його звільнення. Тому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати недійсними та скасувати акти від 11.07.2018, 13.07.2018 та 16.07.2018; визнати недійсним та скасувати акт службової перевірки від 19.07.2018; скасувати наказ відповідача від 20.07.2018 №207-к про припинення трудових відносин; поновити позивача на роботі на посаді начальника відділу паркування в Оболонському районі Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Вказував на те, що звільнення позивача відбулося безпідставно, через 6 днів після його примусового поновлення на роботі на підставі рішення суду. Жодних порушень трудового законодавства позивач не допускав, а відповідач прийняв неправомірне рішення про його звільнення. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та вказували на те, що позивач дійсно декілька разів допускав відсутність його на робочому місці без поважних причин більше 3 - х годин підряд, тобто, вчинив прогул, який був зафіксований в установленому законом порядку, що і стало підставою для його звільнення. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення учасників, які з'явилися в судове засідання, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, позивач з 22.01.2015 по 20.03.2017 працював на посаді начальника відділу паркування в Оболонському районі та був звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. 09.07.2018 позивача було поновлено на роботі на посаді начальника відділу паркування в Оболонському районі на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2018 з посадовим окладом у розмірі 9 515 грн. Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. 11.07.2018 працівниками відповідача було складено акт про відсутність позивача 11.07.2018 на робочому місці (вул. Копилівська, 67 корп. 10) з 9:00 години до 12 год. 30 хв. (а.с. 76, т.1). 13.07.2018 працівниками відповідача було складено акт про відсутність позивача 13.07.2018 на робочому місці (вул. Копилівська, 67 корп. 10) з 9:00 години до 13 год. 00 хв. (а.с. 77, т.1). 16.07.2018 працівниками відповідача було складено акт про відсутність позивача 16.07.2018 на робочому місці (вул. Копилівська, 67 корп. 10) з 9:00 години до 13 год. 00 хв. (а.с. 78, т.1). Вказані акти містять вказівку на те, що завдань за межами КП «Київтранспарксервіс» начальнику відділу паркування в Оболонському районі [PERSON] керівництвом не надавалося. 16.07.2018 на ім'я в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] від начальника відділу кадрів [PERSON] надійшла службова записка з якої убачається, що позивач 11, 13 та 16 липня 2018 року був відсутній на роботі з невстановлених причин з 09:00 год. до 13:00 год. робочого дня, що зафіксовано комісією у відповідних актах (а.с. 79, т.1). 16.07.2018 на ім'я в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] від начальника управління організації роботи відведених паркувальних майданчиків М.Кончина надійшла службова записка зі змісту якої убачається, що 11, 13 та 16 липня 2018 року доручень, які пов'язані з відрядженнями за територію офісного приміщення КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] не надавалося (а.с. 80, т.1). 16.07.2018 наказом КП «Київтранспарксервіс» №205 -к було створено комісію для проведення перевірки обставин порушення вимог трудової дисципліни позивачем, викладених у доповідних записках начальника відділу кадрів [PERSON] (а.с. 86, т.1). Актом службової перевірки від 19.07.2018, затвердженої в.о. директора КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] було встановлено, що [PERSON] був відсутній на роботі з невстановлених причин з 09:00 до 13:00 годин робочого дня 11, 13 та 16 липня 2018 року (а.с. 87-89, т.1). Із вказаного акту також убачається, що у своїх письмових поясненнях позивач повідомляв про те, що у вказаний період часу 11 та 13 липня 2018 року здійснював виїзди на паркувальні майданчики в Оболонському районі міста Києва з метою перевірки наявності дорожніх знаків та інформаційних табличок. За результатами проведеної службової перевірки, комісія дійшла до висновку про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин, тому до нього слід застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за прогул без поважних причин 11, 13 та 16 липня 2018 року. Відповідно до ч.1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. З аналізу встановлених комісією обставин убачається, що нею при вирішення питання про наявність у діях позивача ознак дисциплінарного проступку не було проаналізовано обставини, за яких позивач був відсутній 16.07.2018, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України.. Згідно акту від 20.07.2018 позивач відмовився від ознайомлення з актом службової перевірки від 19.07.2018 (а.с. 90, т.1). Наказом №207-к про припинення трудового договору від 20.07.2018 позивача було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України з яким позивач ознайомився 20.07.2018 (а.с. 91,т. 1). В судовому засіданні представник позивача вказував на те, що позивач був звільнений неправомірно, оскільки 11, 13 та 16 липня 2018 року виконував свої посадові обов'язки відповідно до інструкції. Про вказані обставини, службовими записками від 11.07.2018 (а.с. 29, т.1), 13.07.2018 (а.с. 31, т.1) та 16.07.2018 (а.с. 33, 34, т.1) повідомляв керівництво підприємства та вказував на те, що в ці дні, згідно своїх функціональних обов'язків здійснював виїзд в Оболонський район м. Києва з метою перевірки наявності дорожніх знаків та інформаційних табличок на паркувальних майданчиках. За результатами вказаних виїздів, позивачем було встановлено ряд невідповідностей, про наявність яких було доведено до керівництва. У свою чергу сторона відповідача зазначала, що жодних відряджень за межі офісного приміщення позивачу не надавалися, тому й не можна вважати його відсутність на робочому місці з підстав виконання ним покладених обов'язків. З таким твердженням сторони відповідача, суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У своїй діяльності позивач в т.ч. повинен був керуватися посадовою інструкцією начальника відділу паркування служби паркування затвердженої уповноваженою посадовою особою відповідача, з якою позивача було ознайомлено у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с. 92-95, т.1). Інших посадових інструкції, якими позивач мав би керуватися, матеріали справи не містять. Згідно вимог вказаної посадової інструкції начальник відділу (позивач) повинен постійно контролювати безпечну експлуатацію паркувальних майданчиків, які знаходяться у підпорядкуванні та використанні, наявність на них відповідної дорожньої розмітки, знаків (п.2.3 інструкції). Тобто, зі змісту посадової інструкції позивача убачається обов'язок начальника відділу паркування постійно здійснювати перевірку на паркувальних майданчиках відповідної дорожньої розмітки та дорожніх знаків. Пунктом 4.6 посадової інструкції начальника відділу паркування служби паркування визначено, що начальник відділу несе відповідальність за невідповідність майданчиків для паркування вимогам нормативних документів. Зі змісту пояснювальних та службових записок, які надавалися позивачем за результатами проведеного контролю на відповідність паркувальних майданчиків вимогам щодо дорожньої розмітки та знаків убачається, що позивачем були виконані покладені на нього обов'язки та про виявлені невідповідності доведено до відома керівництва для вжиття відповідних заходів (а.с. 29, 31, 33-34, 36, 37, 40, 42, 49-55, 81-83, т.1). Суд звертає увагу на те, що після поновлення позивача на роботі, жодних змін до посадової інструкції позивача не вносилося. В судовому засіданні також було встановлено, що після внесення змін до організації структури та штатного розпису (а.с. 74 - 75, т.1) на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва про поновлення позивача на роботі було введено посаду начальника відділу паркування в Оболонському районі. Однак інших штатних одиниць до вказаного відділу введено не було, тому у позивача не було в підпорядкуванні працівників. З огляду на вказане, позивач був позбавлений можливості виконувати покладені на нього обов'язки, які визначені п.2.2 його посадової інструкції в межах контролю за працівниками відділу. Матеріали справи також не містять відомостей про покладення на позивача посадових обов'язків, пов'язаних з безпосереднім його перебуванням за місцезнаходженням відповідача. Крім того після поновлення позивача на роботі, йому не надавалося жодних вказівок чи завдань від безпосереднього керівника, пов'язаних із виконанням ним покладених на нього обов'язків саме в приміщенні підприємства, які б ним не було виконано. Пунктом 1.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, в редакції чинній на момент звільнення позивача (а.с. 218-224, т.1) визначено, що при прийнятті працівника на роботу власник зобов'язаний ознайомити працівника з дорученою роботою, умовами її виконання та розміром оплати праці, роз'яснити працівникам їх трудові права. Як вже було встановлено, після поновлення позивача на роботі його посадові обов'язки, що були визначені посадовою інструкцією затвердженою у 2015 році залишилися без змін. Доказів того, що спосіб виконання позивачем обов'язку щодо постійного контролю безпеки експлуатації паркувальних майданчиків, які знаходяться у підпорядкуванні та використанні, наявності на них відповідної дорожньої розмітки, знаків не пов'язаний з їх особистим безпосереднім оглядом на місці, або має виконуватися за розпорядженням безпосереднього керівника, матеріали справи не містять. Суд також звертає увагу на те, що приписами ст. 29 КЗпП України визначено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Доказів про повне виконання відповідачем вимог ст. 29 КЗпП України після поновлення позивача на роботі, матеріали справи не місять. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Враховуючи вказані обставини, суд вважає, що відповідач під час проведення службової перевірки та прийняття рішення про звільнення позивача, не врахував тієї обставини, що позивач був відсутній в офісному приміщенні у встановлені дні та години у зв'язку із виконанням ним покладених на нього посадових обов'язків, що не може свідчити про порушення ним трудової дисципліни, і мати наслідком звільнення працівника з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про поновлення його на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Такий спосіб захисту буде відповідати приписам чинного трудового законодавства, оскільки саме такий спосіб передбачений у випадку неправомірного звільнення працівника. У зв'язку із зазначеним, вимоги позивача про скасування наказу про його звільнення та актів, задоволенню не підлягають, оскільки судом було встановлено порушення норм трудового законодавства при звільненні позивача, та захищено його трудові права шляхом поновлення його на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Судом встановлено, що днем звільнення позивача є 20.07.2018. Таким чином, періодом вимушеного прогулу [PERSON], за який підлягає компенсація є період з 21.07.2018 по 27.02.2019 - день ухвалення рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаної ї постанови середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно з п.п. "б" п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). З довідки від 26.12.2018 убачається, що посадовий оклад позивача становив 9515 грн. В липні 2018 року ним було відпрацьовано 6 робочих днів та нарахована заробітна плата у сумі 3393,73 коп. (а.с. 216, т.1), тобто середньоденний розмір заробітної плати складає 565,56 грн. Враховуючи день звільнення позивача та день ухвалення рішення про його поновлення на роботі, кількість робочих днів вимушеного прогулу становить 154 дні. Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 87 096, 24 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачаз утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів. Згідно з п.п.2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць підлягає негайному виконанню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial