Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

У липні 2014 року до канцелярії Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції «Про спонукання вчинити дії». Позивач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.05.2013 року по справі № 2/640/349/13/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], та [PERSON] з останніх було стягнуто на його користь по 40364,65 грн. з кожної. Рішення було передане на примусове виконання до Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції і відповідно до Постанови державного виконавця від 22.07.2013 року відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження ВП № 38994321, а відповідно Постанови державного виконавця від 22.07.2013 року відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження ВП № 38994949. Під час примусового виконання рішення суду, державним виконавцем було встановлено, що у відповідачів відсутні грошові кошти за рахунок яких можливо виконати рішення суду. також, державним виконавцем було встановлено, що фактично відповідачі мають у власності та користування по 1/2 частині кожна, житловий будинок [ADDRESS], який вони успадкували, як спадкоємці за законом після смерті [PERSON], про що маються відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори від 19.06.2012 року. У зв'язку з викладеним позивач прохає зобов'язати [PERSON] та [PERSON] провести державну реєстрацію в Реєстраційній службі Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 19.06.2012 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою на майно померлого [PERSON] про отримання у спадщину по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS]. Позивач надав суду свою заяву в якій на задоволенні позовних вимог наполягає та прохає задовольнити їх в повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с. 54). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причину неявки не повідомили, заперечень на позов не надали (а.с.33, 34, 37-39, 46-52). Правом участі представника у судовому засіданні не скористалися. Заперечень, клопотань, заяв від Відповідачів не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно з якими у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаною в матеріалах справи (зокрема в довідці з адресно-довідкового бюро) вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа - державний виконавець Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції Голуб В.В. у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до п. 5 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд встановив, що відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 14.05.2013 року по справі № 2/640/349/13/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], та [PERSON] з останніх було стягнуто на його користь по 40364,65 грн. з кожної. Вказане судове рішення звернуто до примусового виконання, проте виконавче провадження закінчено з підстав п.3 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» за постановою органу примусового виконання до Київського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції і відповідно до Постанови державного виконавця від 22.07.2013 року відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження ВП № 38994321, а відповідно Постанови державного виконавця від 22.07.2013 року відносно [PERSON] було відкрито виконавче провадження ВП № 38994949 (а.с. 8-9, 14-15). Під час примусового виконання рішення суду, державним виконавцем було встановлено, що у відповідачів відсутні грошові кошти за рахунок яких можливо виконати рішення суду. Також, державним виконавцем було встановлено, що фактично відповідачі мають у власності та користування по 1/2 частині кожна, житловий будинок [ADDRESS], який вони успадкували, як спадкоємці за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], про що маються відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори від 19.06.2012 року (а.с. 10-13, 16-19). Вартість отриманого відповідачами у спадщину від [PERSON],майна становить 138069,00 грн., та є достатня для того, щоб виконати рішення суду про стягнення боргу (а.с. 7). Під час проведення виконавчих двій за виконавчими провадженнями ВП № 38994321 та ВП № 38994949, державним виконавцем було встановлено, що видані Першою Харківською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] не мають державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 20). Так, відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкоємцем фактично унеможливлює звернення стягнення на таке майно по боргам спадкодавця. Згідно ч.3, ч.4 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом. Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Таким чином, якщо спадкоємець не отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (з одночасною реєстрацією нотаріусом права власності у державному реєстрі речових прав), то державний виконавець буде позбавлений можливості на законних підставах накласти арешт на таке майно та реалізувати його на прилюдних торгах. З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що спадкоємці прийняли спадщину за законом, де їх частки визнаються рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Беручи до уваги п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах по спадкування» від 30.05.2008р. №7, якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Відповідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація прав є обов'язковою. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно. Згідно ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Свідоцтво про право на спадщину підтверджує той факт, що до спадкоємців перейшли всі права та обов'язки спадкодавця. Але право спадкування, не оформлене у нотаріуса, не може бути повною мірою здійснене, якщо майно підлягає обов'язковій державній реєстрації, оскільки зміна власника такого майна неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, якщо об'єктом спадкування є будинок, квартира, дача, земля, гараж та інше нерухоме майно. Реєстрації підлягає, зокрема, таке нерухоме майно: жилі й нежилі будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цих будинків); квартири у багатоквартирних будинках. Стосовно успадкованих будинків та квартир документом, який підтверджує право власності спадкоємця, буде свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом з відміткою БТІ та РОН про реєстрацію зазначеного нерухомого майна. Документи, що підтверджують право власності громадян на нерухоме майно, вважаються такими, що відповідають закону, лише за наявності відмітки органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна є обов'язковою для всіх власників незалежно від форми власності. Засобом забезпечення дотримання цієї вимоги, зокрема, слугує правило ч.2 ст.1299 ЦК, згідно з яким право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна. Частиною 1 ст.182 ЦК України встановлено, що «право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають обов'язковій державній реєстрації». Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухомість, обтяження таких прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Крім того, відповідно до п.6 ст.3 вищевказаного закону - будь-які правочини щодо нерухомості укладаються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього закону. Таким чином, на даний час державна реєстрація права власності на нерухомість є обов'язковою умовою оборотоздатності такого майна, то є можливості особи, який вважає себе його власником, здійснювати будь-які угоди щодо майна, включаючи можливість зацікавлених осіб оформити спадщину. Якщо спадкодавець за життя не оформив право власності та/або не забезпечив його державну реєстрацію, це стає перешкодою для оформлення права на спадщину в загальному порядку. Відсутність державної реєстрації права власності не позбавляє спадкоємця права, отримати право на її проведення. Згідно з положеннями ст.ст.1217, 1218, 1261 ЦК України [PERSON] та [PERSON] є особами, які за законом мають право на проведення державної реєстрації права власності. На підставі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2013 року № 686 (надалі - Порядок) державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. На підставі п.1 Порядку органи державної реєстрації прав - Укрдержреєстр та структурні підрозділи територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених Законом. Згідно з п. 36, 37 Порядку «Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього. Отже, зволікання відповідачів з виконанням зобов'язань, щодо оформлення права на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, або їх невиконання не позбавляє спадкоємців права на спадщину, однак порушує право позивача на звернення стягнення на нерухоме майно у процесі виконання судового рішення. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, слід зазначити, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Положення цих статей узгоджуються зі ст.ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Суд виходить із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевказане, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved