Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Київської міської ради, реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвинова Наталія Михайлівна про визнання договорів куплі продажу недійсними, скасування державної реєстрації, витребування майна та визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги, позивачем було неодноразово уточнено, та з урахуванням останньої редакції від 14.05.2018, обґрунтовані тим, що він із 1971 року постійно проживає і зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . У 2016 році він дізнався, що невідомі особи шахрайським способом заволоділи його квартирою і намагаються його виселити. Так, позивачу стало відомо, що 27.04.2016 відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав вказану квартиру у відповідача [PERSON] , який начебто був її власником на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Мінекономіки України 05.01.1998, що не відповідає дійсності, оскільки ні наказ Мінекноміки не видавався, ні реєстрація квартири не здійснювалася. Надалі [PERSON] провів відчуження квартири за договором курівлі-продажу від 28.04.2017 за №3328 відповідачу [PERSON] , який у свою чергу 23.06.2017 продав квартиру [PERSON] . Посилаючись на незаконність вказаних правочинів, просив: визнати договір куплі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.04.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., реєстровий № 251, - недійсним; визнати договір куплі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.04.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. за реєстровим № 3328, - недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.06.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиновою Н.М. - недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради спірну квартиру та визнати за ним право власності на цю квартиру за набувальною давністю. Ухвалою суду від 18.05.2017 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.06.2017 у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 12.06.2017 заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.08.2017 заяву позивача про забезпечення позову - задоволено, накладено арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , право власності, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 188 від 23.06.2017 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиновою Н.М., заборонивши будь-які дії, пов`язані з його відчуженням. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2018 ухвалу суду від 02.08.2017 залишено без змін. 29.09.2017 було проведено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку з перебуванням судді Васильєвої Н.П. на лікарняному. Ухвалою судді Новака Р.В. від 29.09.2017 прийнято справу до свого провадження. Ухвалою суду від 14.05.2018 уточнену позовну заяву [PERSON] від 14.05.2018 - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 25.06.2018 уточнену позовну заяву [PERSON] від 14.05.2018 - повернуто заявнику. Постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2018 ухвалу суду від 25.06.2018 скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 19.07.2019 позовну заяву залишено без розгляду, у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання. Ухвалою суду від 09.10.2019 заяву представника [PERSON] - [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 02.08.2017 у справі задоволено. Знято арешт з об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право власності, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 188 від 23.06.2017 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиновою Н.М. Постановою Київського апеляційного суду від 12.03.2020 ухвалу суду від 19.07.2019 скасовано і направлено справу для продовження розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 12.03.2020 ухвалу суду від 09.10.2019 скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. Представником Київської міської ради було надано заперечення у справі відповідно до яких, просив відмовити у задоволені позову в частині вимог щодо визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірну квартиру, посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження добросовісного володіння у розуміння ст. 344 ЦК України, оскільки є користувачем спірної квартири протягом багатьох років. А отже вказав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту щодо правовідносин, які виникли. Крім того, заперечував щодо стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачем. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лавріненко І.А. надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту. Крім того, вказав, що позивач, не є особою яка має право звертатися із вимогою до суду про повернення права власності у судовому порядку зі допомогою віндекаційного позову. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, позивач направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників процесу, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Ордеру №2391 від 31.06.1971, виданого на ім`я [PERSON] та ордеру № 2390 від 31.06.1971 виданого на ім`я [PERSON] , виданих виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, останніх було вселено до квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 13.12.2016, батьками позивача [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до копії паспорта громадянина ССР [NUMBER] позивач з 25.02.1988 по 20.03.1990 був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Та в подальшому 21.01.1992 знову був зареєстрований у спірній квартирі. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27.04.2016 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №251. Так, підставою для укладення вказаного договору для відчуження спірної квартири, як зазначено у договорі купівлі-продажу стало Свідоцтво про право власності на житло, виданого Міністерством економіки України 05.01.1998 згідно з розпорядженням (наказом) від 05.01.1998 №151, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12.02.1998, записано у реєстрову книгу за №2859; право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2016 (номер запису про право власності 14345460, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 912472080382). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа за підписом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №6 В. Фурмана №5846 вих-19 від 06.08.2019, слідчим відділом Печерського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №1201711100060004068 від 16.08.2017, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України за фактом використання підроблених документів та заволодіння квартирою Як встановлено судом, у висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 18.10.2017 №8-4/2158 здійсненого в рамках вказаного кримінального провадження №12017100060004068 від 16.08.2017, зазначено що Свідоцтво про право власності на житло за № [NUMBER] від 12.02.1998, виготовлене за допомогою кольорової копіювально-розмножувальної техніки зі струменевим способом передачі зображення. Всі записи та друкований текст, якими заповнені графи, всі підписи та відбитки печаток та штампів на свідоцтві про право власності на житло за № [NUMBER] від 12.02.1998, нанесені за допомогою кольорової копіювально-розмножувальної техніки зі струменевим способом передачі зображення. В подальшому у вказаному кримінальному провадженні висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 10.04.2018 №8-4/708 було встановлено, що зображення відбитків печатки «№36 ЦЕНТР КОМУНАЛЬНОГО СЕРВІСУ (Ідентифікаційний код 3996254) у Довідці від 22.04.2016, виданій [PERSON] Центром комунального сервісу №36, як власнику житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , є зображеннями, що виконані за допомогою кольорової копіювально-множильної техніки із струменевим способом передачі зображення. Відбиток печатки «КОМУНАЛЬНЕ ПІДПРИЄМСТВО» (ідентифікаційний код 03359836) у Інформаційній довідці КВ-2016 №46879 від 11.04.2016 виданій на замовлення [PERSON] . Київською міською державною адміністрацією Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, є відбитком, що нанесений за допомогою рельєфного кліше, шляхом перенесення барвної речовини від його робочої поверхні на поверхню паперу документу. Крім того, відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 27.04.2018 №8-4/726 за результатами проведеної технічної експертизи документів в рамках кримінального провадження №12017100060004068 від 16.08.2017: - підпис від імені [PERSON] в графі «Продавець» договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , підписаного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №251 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 27.04.2016 (на аркуші паперу), виконаний не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису; - підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» в заяві [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №249 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 27.04.2016, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису; - підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , підписаного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №251 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 27.04.2016 (на бланку НАС 996563), виконаний не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ч. 1, п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Суд враховує, що експертний висновок від 29.08.2019 №17-3/1366, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, що відповідає положенням статті 102 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд вбачає за допустиме розцінювати зазначений експертний висновок як належний та допустимий доказ, оскільки проведена у кримінальному провадженні експертиза містила безпосередню інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні в межах справи №757/23241/17-ц. Незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі (кримінальне провадження №12017100060004068) не ухвалений, висновок експерта є належним та допустимим доказом в цій цивільній справи (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, що підтверджується постановою Верховного Суду по справі №461/3675/17 від 05.02.2020 та постановою Верховного Суду по справі №761/12898/16-ц від 11.10.2018). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Оскільки судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири квартири [ADDRESS] , укладеного від імені [PERSON] з [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №251 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. від 27.04.2016 було укладено на підставі підроблених правовстановлюючих документів (свідоцтво про право власності від 05.01.1998), а підпис від імені [PERSON] у вказаному договорі виконаний не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням його підпису, тому відповідно до положень ст. 203, частини першої статті 215 ЦК України такий договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, судом було встановлено, що під час розгляду даної цивільної справи, [PERSON] провів відчуження квартири за договором курівлі-продажу від 28.04.2017 за №3328 відповідачу [PERSON] , який у свою чергу 23.06.2017 продав квартиру [PERSON] , За таких обставин, суд дійшов висновку, що договори куплі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.04.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. за реєстровим № 3328 та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 23.06.2017 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиновою Н.М. - є недійсними, а отже вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню, як похідні вимоги. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] викладених у відзиві, про те, що законні інтереси позивача жодним чином не було порушено та те що позивач не є титульним (законним) володільцем спірного майна, а отже не може звертатися із відповідним позовом, слід зазначити наступне. Правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Так, статтею 9 Житлового кодексу України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання на момент виникнення спірних правовідносин регулювались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19.06.1992 за № 2482-ХІІ (надалі - Закон № 2482-ХІІ), а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 (далі - Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 № 56). Як зазначено в преамбулі Закону № 2482-ХІІ, метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Закон передбачає порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах, з обмеженням на приватизацію, визначеним п.2 ст.2 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. У відносинах приватизації положення Закону № 2482-ХІІ є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії. Статтею 3 Закону № 2482-ХІІ передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 5, ч. ч. 2, 3 ст. 8 цього Закону в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваних розпоряджень та свідоцтва, до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент отримання позивачем оспорювних розпорядження та свідоцтва у жовтні 1995 року був визначений Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 №56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України №72 від 05.08.1994. Згідно з п. 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму. Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п.20 Положення). Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сім`ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло. Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012 зміст якої полягає в наступному: У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сім`ї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо пов`язане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні. Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону № 2482-ХІІ. У відповідності з ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Так, відповідно до листа Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.03.2017 №105/01-1294/1 станом на момент надання відповіді, приватизацію на квартиру [ADDRESS] не оформлювали. Крім того, матеріали справи не містять і суду не було надано доказів на спростування вищевказаного, а саме прийняття рішення щодо приватизації спірної квартири. Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом. Отже, виходячи з того, що позивач був вселений до спірної квартири на законних підставах, законність його проживання ніхто не оспорює, позивачем не було використано свого права на звернення в установленому порядку із заявою про приватизацію до відповідного компетентного оргуну, суд вважає, що право позивача на житло було порушено, яке підлягає захисту судом, зокрема, саме шляхом визнання оскаржуваних договорів куплі-продажу недійсними. Таким чином, при вирішенні даної справи суд застосовує принцип верховенства права з врахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, зокрема висновки Суду у справах "Панченко проти України" (п. 51) та "Рисовський проти України" (п. 71). Так, наприклад, у справі "Панченко проти України" ЄСПЛ констатував, що заявник мав "легітимні сподівання" отримати в свою приватну власність житло (пункт 51 рішення ЄСПЛ у справі "Панченко проти України"). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дата набрання чинності для України 11.09.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Що стосується позовної вимоги, щодо визнання за позивачем права існості за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , слід зауважити наступне. Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної існості набувається в порядку визначеному законом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (пункт 4 гтатті 344 ЦК України). Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ;рухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це шно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з и виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні статті 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. Відповідно до інформації, яка міститься у листі Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.03.2017 № 105/01-1442/1, позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Тобто, позивач є користувачем спірної квартри. В пункті 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння). Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позивач є користувачем вказаної квартири, а не власником, отже підстав для визнання за ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження добросовісного володіння у розумінні статті 344 ЦК України. Крім того, суд погоджується із доводами відповідачів, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Щодо доводів позивача в частині вимог про скасування рішень державних реєстраторів, суд вважає за необхідне зазначити таке. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Із 16.01.2020, тобто на час ухвалення рішення, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення. Скасування державної реєстрації на підставі рішення суду передбачено частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Згідно з частини першої статті 19 ЦК кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Враховуючи, що вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав є похідними від спору щодо спірного нерухомого майна, суд дійшов висновку про їх задоволення. Що стосується вимог позову про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради, суд зазначає наступне. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що підтверджують повноваження позивача на представництво інтересів Київської міської ради, суд приходить до висновку, що вимоги про витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння на користь територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради позивачем не можуть бути заявлені, а отже задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України якщо позов подано до кількох відповідачів у позовній заяві повинен бути зазначений зміст позовних вимог щодо кожного з них. Так, ухвалою суду від 14.05.2018 уточнену позовну заяву позивача було залишено без руху, зокрема, у зв`язку із тим, що в порушення вказаних вимог в позовній заяві відсутні позовні вимоги щодо відповідачів Київської міської ради, Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. 25.06.2018 ухвалою суду уточнену позовну заяву повернуто позивачу, оскільки позивач у встановлений строк не усунув виявлених судом недоліків. Разом з тим, вищевказану ухвалу суду від 25.06.2018, постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2018 було скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Оскільки під час розгляду справи, позивачем не було уточнено вимог до відповідачів Київської міської ради, Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, а отже позов в цій частині задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача в рівних частинах понесеного ним судового збору, що становить 320,00 грн. з кожного.

Outcome: partial