Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач - ТзОВ "Чагарі" звернулось до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків, а тому просить визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 37-38) по [ADDRESS] площею 15,30 кв.м, укладений між відповідачами 17 липня 2013 року. Зазначає, що оспорюваним договором порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на [ADDRESS] споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою. Також просить вирішити питання про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить розгляд справи вже більше не відкладати і позов в частині визнання недійсним договору дарування та стягнення судових витрат задоволити, від решти позовних вимог відмовляється. Відповідачі неодноразово не з»являлися в судові засідання та подавали різного роду клопотання, в дане судове засідання не з'явилися в черговий раз, не повідомивши причин неявки, заяви про можливість розгляду справи у їх відсутності чи про відкладення розгляду справи не надали. Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла М.Ю. в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ст. 157 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Із аналізу дій відповідачів можна зробити висновок про ненадання пріоритету участі в даній цивільній справі. Таке безвідповідальне ставлення відповідачів до виконання своїх зобов'язань, які покладені на них чинним процесуальним законодавством України, може бути наслідком безпідставного затягування розгляду справи судом, вищевказане свідчить про перешкоджання з боку відповідачів вчиненню правосуддя. Оскільки згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання з наданням суду доказів поважності цих причин, відтак суд визнав неявку відповідачів неповажною та вирішив провести судове засідання на підставі доказів, поданих до матеріалів позовної заяви. Вислухавши пояснення представника позивача, який наполягав на закінченні розгляду справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до копії договору дарування нежитлового приміщення, укладеного 17.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплою Маряною Юріївною, р. №465, [PERSON] подарувала [PERSON] належне їй на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення загальною площею 15,3 кв.м. позначене на плані літ. "Б-1" (ряд 1, місце 37-38), що розташоване на [ADDRESS] Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за [PERSON] на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення. Отже, судом встановлено, що підставою належності продавцю майна, яке стало предметом оскаржуваного договору, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року встановлено, а відтак, доказуванню не підлягає, що торгове приміщення на [ADDRESS] споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку; що саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON], зокрема, було здійснено таке будівництво ринку; що між ТзОВ "Чагарі" та зокрема, [PERSON], укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. Отже, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON] зокрема, а відтак укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваний договір дарування, порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись з даним позовом до суду. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Порушення прав та інтересів ТзОВ "Чагарі" укладенням оспорюваного правочину доведено вищенаведеним, а також численними судовими спорами. Отже, за наведених вище доводів про порушення прав та інтересів ТзОВ "Чагарі" укладенням оспорюваного правочину, суд вважає, що ТзОВ "Чагарі", хоч і не було його стороною, однак вправі було заявляти вимогу про визнання такого правочину недійсним, оскільки мало в користуванні земельну ділянку, на якій було побудоване нежитлове приміщення. Поряд з цим, суд вважає, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскільки судове рішення про визнання за відповідачем права власності на нерухомість було скасоване, а відтак таке рішення не може породжувати жодних правових наслідків. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Тому ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON], яке згодом було скасоване, спростовує презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору дарування щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, суд вважає, що укладений між відповідачами правочин не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак його необхідно визнати недійсним. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати, зокрема, по оплаті судового збору в сумі 1218,00 грн. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, відтак судовий збір, слід стягнути з відповідачів у рівних частинах по 609 грн.

Outcome: approved