Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

[PERSON] місцева прокуратура звернулася до суду з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON] про скасування рішення [PERSON] міської ради та повернення земельної ділянки територіальній громаді міста. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що рішенням 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Коритнянській в м. Ужгород. У подальшому, рішенням 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Коритнянській в м. Ужгород. Оскільки, вказані рішення [PERSON] міської ради були прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства, просить суд задовольнити позов та винести рішення, яким визнати незаконним та скасувати п.2.77 рішення 25 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та п.1.7 рішення 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882, повернути земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0161 площею 0,1000 га територіальній громаді міста Ужгород. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд винести рішення, яким визнати незаконним та скасувати п.2.77 рішення 25 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та п.1.7 рішення 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882, повернути земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:67:001:0161 площею 0,1000 га територіальній громаді міста Ужгород. Представник [PERSON] міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила, про що надала суду письмові заперечення. Пояснила, що позивач, звертаючись з позовом як самостійний позивач, в позовній заяві вказує на те, що органи Державної інспекції сільського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів регулювання шляхом оскарження рішення [PERSON] міської ради та визнання недійсним правочину, що є підставною для самостійного звернення прокурора з даним позовом. Однак, нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства визначено ряд органів, що здійснюють контроль у сфері земельного законодавства та містобудівної діяльності, тобто, питань, з підстав порушення яких [PERSON] міською радою прокурор звертається до суду з позовом як позивач, вказуючи лише один орган (Державну інспекцію сільського господарства України), уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, [PERSON] місцевою прокуратурою не зазначено підстав для представництва та не дотримано порядок звернення до суду. В той же час, при зверненні з позовом у даній справі прокурором не доведено наявність порушеного права або охоронюваного законом інтересу держави, у звязку з прийняттям радою спірних рішень та подальшим укладенням на їх підставі договору оренди земельної ділянки. Відсутні докази завдання шкоди інтересам держави. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає суду до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України. Питання передачі у власність чи користування земельної ділянки є виключно компетенцією сесії [PERSON] міської ради, передачі у власність земельної ділянки передує процедура, яка регламентована ст.118 ЗК України. Рішенням сесії [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Коритнянській. В подальшому, рішенням сесії [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року №1882 [PERSON] було затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Коритнянській в м. Ужгород. При виділенні земельної ділянки гр. [PERSON] цільове призначення не змінювалося. Таким чином, просила відмовити в задоволенні даного позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, про що надав суду письмові заперечення. Просив відмовити в задоволенні даного позову так як такий є необґрунтований, а рішення [PERSON] міської ради№1507 від 07.11.2014 року та №1882 від 09.11.2015 року такими, що прийнятті відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що даний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власника, зокрема на землю, здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За змістом ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу. Згідно ст.121 ЗК України громадяни Українимають право на безоплатну передачу їм земельних ділянокіз земель державноїабо комунальної власностів таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства- в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства- не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва- не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Судом встановлено, що рішенням 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Коритнянській в м. Ужгород. У подальшому, рішенням 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Коритнянській в м. Ужгород. У відповідності до ч.5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. 23.07.2010 року Державним комітетом України із земельних ресурсів, у відповідності з вимогами пункту "г" ст.15 та ст.19 Земельного кодексу України, пункту "ґ" ст.14 ЗУ "Про землеустрій", підпункту 11 пункту 4 Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 року №224, з метою забезпечення обліку земель за видами їх цільового призначення у державному земельному кадастрі, своїм наказом за №548, затверджено класифікацію видів цільового призначення земель. Розділом першим даного класифікатора чітко визначено, що класифікація видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) розроблена відповідно до ЗК України, ЗУ "Про землеустрій" та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 року №224. Код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі. КВЦПЗ застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів. [PERSON] твердження, висловлено також правовою позицією Верховного суду України у справі N6-32цс15 від 08.04.2015 року. Так, ВСУ вказав, що "цільове призначення земельної ділянки" визначено саме ст.1 ЗУ "Про землеустрій", згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Таким чином, твердження представника відповідача, що цільове призначення земельних ділянок визначається саме ст. 19 ЗК України є помилковим. Крім того, Верховний суд України зазначив, що ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. При цьому, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Згідно ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Даний принцип використання земельної ділянки визначено також ст.25 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» якою встановлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій. При цьому, вказаний режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, що встановлений у генеральних планах населених пунктів, є обов'язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ч. 2 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») З наявної в матеріалах справи копії Листа відповіді №263/20-13 від 02.08.2016 року Управління містобудування та архітектури [PERSON] міської ради вбачається, що земельна ділянка 2110100000:67:001:0161 згідно Публічної кадастрової карти відповідно до генплану м. Ужгород 2004 року знаходиться на території, яку позначено як територія багатоквартирної житлової забудови (за функціональним призначенням відноситься до сельбищної зони). Враховуючи те, що і в рішенні [PERSON] міської ради про передачу у власність земельної ділянки і згідно документації із землеустрою чітко визначено про те, що земельна ділянка надається для будівництва індивідуальної житлової забудови, що до моменту її відчуження використовувалась у інших цілях, суд приходить до переконання, що із затвердженням документації із землеустрою одночасно відбулась і зміна цільового призначення такої землі. Таким чином, оскільки за генеральним планом міста Ужгорода, оспорювана земельна ділянка відносилась до земель багатоквартирної забудови, прийняття рішення [PERSON] міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для будівництва та обслуговування індивідуальної житлової забудови прийнято всупереч вимогам ст.ст. 20, 21, 39 ЗК України та ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». У п.3 ч.1 ст.1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що детальний план території це містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. Відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. З 1 січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 статті 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території. Однак, з зазначеного вище Листа відповіді №263/20-13 від 02.08.2016 року Управління містобудування та архітектури [PERSON] міської ради вбачається, що план зонування території м. Ужгорода станом на 09.11.2015 року не було затверджено. Оскільки, ані плану зонування, ані детального плану території за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії і не набрали законної сили), передача земельних ділянок відбулась також з порушенням ст. ст. 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що п.2.77 рішення 26 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 07.11.2014 року за №1507 та п.1.7 рішення 27 сесії 6 скликання [PERSON] міської ради від 09.11.2015 року за №1882 прийняті всупереч зазначеним вище вимогам земельного та містобудівного законодавства України, а тому їх слід визнати незаконними та скасувати. Щодо твердження представника відповідача про не зазначення [PERSON] місцевою прокуратурою для представництва та не дотримання порядку звернення до суду, так як при зверненні з позовом у даній справі прокурором не доведено наявність порушеного права або охоронюваного законом інтересу держави, у звязку з прийняттям радою спірних рішень та подальшим укладенням на їх підставі договору оренди земельної ділянки, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.121 Конституції України, на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави та громадян в суді у випадках, визначених законом. Згідно ст.45 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У відповідності до п.5 рішення Конституційного Суду України №3рп/99 від 08.04.99 року у справі №1-1/99 поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах», означає орган, на який державою покладено обовязок по здійсненню конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованих на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст.ст. 6, 7, 13, 143 Конституції України, може виступати орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому надані повноваження органу виконавчої влади. Згідно п.4 рішення Конституційного Суду України №3рп/99 від 08.04.99 року у справі №1-1/99 передбачено, що відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. При цьому інтереси держави можуть збігатися цілком, частково або не збігатися з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами державних органів, державних підприємств або організацій, або з інтересами господарських товариств із часткою державної власності в статутному фонді. Також, цим же рішенням регламентоване правило, що в основі інтересів держави завжди існує потреба в здійсненні як загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних і інших), так і місцевих дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі, як національного багатства, захист прав субєктів права власності і господарювання тощо. Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст.5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положення про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №459/2011, Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої, згідно зі ст. 6 цього Закону, належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. У відповідності до ст.2 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що основним завданням державного контролю за використанням та охороною земель є запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Згідно ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою вищезазначеної статті. Так, у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. При цьому прокурор зобовязаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного субєкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або субєктом владних повноважень. Отже, враховуючи те, що органи Державної інспекції сільського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів реагування шляхом оскарження рішення [PERSON] міської ради та визнання недійсним правочину, з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура, в силу вимог ст. 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі шляхом усунення порушень неправомірного користування земельною ділянкою та набуває статусу позивача.

Outcome: approved