Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

03.11.2015 року Новозаводський районний суд м. Чернігова прийняв до свого провадження цивільну справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги тим, що 25.06.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 03-572/07-А, згідно якого позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності банк надав Кредитні ресурси в сумі 35 310 доларів США, із строком повернення до 24.06.2016. Позичальник систематично порушує графік повернення кредитних ресурсів, несвоєчасно сплачує проценти за користування кредитом, чим не виконує свої зобовязання за вищевказаними кредитним договором. Відповідно до п. 6.1. кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів або сплати процентів, позичальник повинен сплатити банку пеню із розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобовязання сплати процентів за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Відповідно до п. 5.7. кредитного договору позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 10% від загальної суми отриманих кредитних ресурсів. Станом на 07.10.2014 року заборгованість по отриманому кредиту, несплаченій щомісячній комісійній винагороді, процентам та пені складає 260 254 грн. 29 коп. з них: заборгованість по кредиту 12 826, 49 доларів США, сума простроченої заборгованості по кредиту 1 963, 63 дол. США, сума строкової заборгованості по відсоткам 228,02 дол. США, сума простроченої заборгованості по відсоткам 1 307, 44 дол. США, пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам 48 571 грн. 91 коп. 23.12.2015 року (згідно поштового повідомлення) [PERSON] звернувся з позовною заявою до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитний договір №03-572/07-А від 25.06.2007 року, додаткову угоду до кредитного договору №03-572/07-А від 09.04.2009 року до кредитного договору від 25.06.2007 року укладені між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Обґрунтовуючи вимоги наступним: 25.06.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») був укладений кредитний договір № 03-572/07-А, згідно з яким банківська установа зобов»язалась надати позичальнику кредитні кошти в сумі 35 310 дол. США для придбання автомобіля зі строком повернення до 24.06.2014 року. 09.04.2009 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору № 03-572/07-А, згідно якої позичальник зобов»язувався повністю повернути кошти, отримані за кредитним договором, до 24.06.2016 року. Укладений кредитний договір суперечить приписам законодавства, а тому є недійсним, оскільки містить несправедливі умови, укладений із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, порушує принцип рівності сторін та не містить усіх істотних умов. Вважає, що такими діями відповідача, його було введено в оману, що мало наслідком укладання кредитного договору в результаті помилки. У разі визнання недійсним кредитного договору від 25.06.2007 року, має бути визнана недійсною і додаткова угода, яка укладена на виконання кредитного зобов»язання. В судовому засіданні, яке відбулося 16.02.2016, ухвалою суду вищезгадані позови були об»єднані в одне провадження. В судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» поданий позов підтримала та просила його задовольнити, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитний договір відмовити, з підстав, викладених в запереченнях. (а.с.72-76 Том 2 ). Представники [PERSON] [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні поданий позов підтримали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитний договір необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 03-572/07-А від 25.06.2007 року, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 35 310 дол. США, із строком повернення до 24.06.2014 року (а.с.6-14, 21-22 Том 1). 09.04.2009 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] була укладена Додаткова угода до кредитного договору № 03-572/07-А від 25.06.2007 року, згідно якої строк повернення кредитних ресурсі встановлений до 24.06.2016 року. (а.с.16-20 Том 1 ). Пунктом 4.1. укладеного кредитного договору передбачені процентні ставки за користування кредитом. Відповідно до п. п. 3.3. укладеного кредитного договору погашення заборгованості за кредитним ресурсами здійснюється шляхом перерахування на рахунок щомісячного мінімального платежу у розмірі 421 доларів США. в термін з «1» по «10» число кожного місяця. Згідно з п. 3.4 укладеного кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється на фактичну кількість днів, а в році - умовна 360 днів. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 03-572/07-А від 25.06.2007 року був укладений договір застави рухомого майна (а.с. 10-14 Том 1 ). Відповідно до п.1.2., 1.3. Статуту ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» змінено найменування Банку на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», який є правонаступником щодо всіх прав та зобовязань ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.45-50 Том 1 ). В силу статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Взяті на себе обовязки за договором кредиту № 03-572/07-А від 25.06.2007 року, [PERSON] не виконує, згідно наданого розрахунку заборгованість останнього, станом на 07.10.2014 року, за вказаним договором кредиту перед банком становить 260 254 грн. 29 коп., з яких: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 166 312 грн. 12 коп., сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 25 461 грн. 02 коп., сума строкової заборгованості по відсоткам 2 956 грн. 58 коп., сума простроченої заборгованості по відсоткам 16 952 грн. 66 коп., пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам 48 571 грн. 91 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи (а.с.30-41 Том 1 ). Представлений представниками [PERSON] розрахунок кредитної заборгованості (а.с.119 Том 2), суд не приймає до уваги, оскільки за відсутністю спеціальних знань, не вважає його допустимим доказом, яким можна спростувати розрахунок заборгованості, представлений ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом. Проте, враховуючи розмір суми отриманого кредиту (35 310 дол. США) та ступінь виконання забов»язання позичальником [PERSON] (41 965, 39 дол. США), їх співмірність, а також беручи до уваги сімейний та матеріальний стан останнього (а.с.90-107 Том 2), заяву про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне стягнути заявлений розмір неустойки (пені та штрафу) у межах строку позовної давності, тобто за період починаючи з 11.03.2014, та з врахуванням ст. 551 ЦК України, зменшити її загальний розмір до 14000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦК України, суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Як зазначено в ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що відповідач порушив зобов'язання, взяті на себе за договором кредиту № 03-572/07-А від 25.06.2007 року, то, на підставі ст. ст. 526, 536, 551, 599, 611, 1050, 1054 ЦК України, позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення з [PERSON] заборгованості по кредитному договору № 03-572/07-А від 25.06.2007 року слід задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в загальному розмірі 225 682 грн. 38 коп. Щодо позовної вимоги [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору то в судовому засіданні судом не було встановлено правових підстав для її задоволення. Так, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до правових норм, добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник [PERSON] не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки він виконав належним чином. Факт підписання [PERSON] кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останнього з його умовами. А відтак, суд не погоджується з доводами [PERSON] щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства, як і не може погодитися з його посиланнями, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, щодо ненадання відповідної інформації, оскільки ця обставина не є підставою визнання правочину недійсним. Більш того, у разі ненадання відповідної інформації перед укладанням спірного кредитного договору, для суб»єкта господарювання, який повинен її надати, передбачений окремий вид відповідальності, визначений Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, суд не приймає до уваги доводів [PERSON] щодо помилки або введення його в оману, оскільки останнім не доведено в судовому засіданні, що така помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення, а також наявності умислу в діях ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і сам факт обману. Посилання [PERSON] на те, що при наданні кредиту у доларах США та отриманні платежів по кредитах в іноземній валюті, банком не було дотримано вимоги законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії, на думку суду, не заслуговують на увагу. Так, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» отримав банківську ліцензію № 28 на право здійснювати банківські операції, у тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 28-1 від 20 січня 2003 року на право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с.80-83 Том 2), що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а отже надав [PERSON] кредит в іноземній валюті - у доларах США з дотриманням вимог вказаних вище Законів. Понесені ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та документально підтверджені судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] у повному обсязі, оскільки заявлений розмір неустойки був зменшений судом (а.с. 5).

Outcome: partial