Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Спрямованим до суду позовом [PERSON] просив винести рішення, яким визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, що був укладений з відповідачем. Як на підставу для звернення до суду з даним позовом останній зазначив, що такий правочин суперечить актам цивільного законодавства і порушує його права, як споживача кредитної послуги. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з названих вище підстав. Представник відповідача спрямував до суду заяву про слухання справи за його відсутності. Проти позову заперечив та у його задоволені прохав відмовити. Також зазначив, що аналогічний позов вже був предметом судового розгляду і рішенням суду, що набрало законної сили, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Дослідив матеріали справи, заслухав пояснення учасників судового розгляду, що зявились, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 24 грудня 2007 року між акціонерним комерційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11276314000 (а.с.6). Згідно умов даного правочину, Банк зобов'язався надати позивачу однією сумою, а останній зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 36 020 доларів США, що на день укладання кредитного договору еквівалентно сумі 181 901 гривень, зі строком повернення до 22 грудня 2028 року і зі сплатою 12,4 % річних (п. 1.1. Договору). В обґрунтування позову заявник зазначає, що: відповідач не надав йому в повному обсязі інформацію, яку мав надати згідно вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"; деякі положення Договору містять суперечності між собою, оскільки згідно одного позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін до 22 грудня 2008 року, а іншого банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, що, на думку автора позову, не відповідає вимогам п. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"; певні умови Договору не відповідають положенням "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", адже Банк отримав від позивача кошти (комісію) за укладення названого правочину; відповідачем не було отримано від позивача письмового підтвердження про умови кредитування; статут Банку не передбачає його право на надання споживчих кредитів. Отже, як на правову підставу заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем приписів ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", положень "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Встановлені фактичні обставини справи, дослідженні докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1, 3, 5 ст. 203 Кодексу). У відповідності до пп. "д" п. 2. ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину (надалі за текстом усі норми Закону слід вважати у цьому контексті), перед укладенням договору кредитодавець про надання споживчого кредиту орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Як вбачається з п. 10.13 оспорюваного Договору, перед його підписанням позичальником, тобто позивачем, було отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Отже, твердження [PERSON] з приводу того, що Банком йому не було надано інформації згідно названої норми Закону є безпідставними. Також, суд критично відноситься до посилань заявника на те, що п. 1.2.2 та 5.3 Договору містять між собою суперечності. Так, позивач вказує, що згідно п. 1.2.2 правочину позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в термін до 22 грудня 2028 року, а згідно п. 5.3 банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, що, на думку [PERSON], не відповідає вимогам п. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно яких продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а саме, серед іншого, такими, що встановлюють жорсткі обовязки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Пунктом 1.2.2 Договору кореспондується, що позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 22 грудня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткового угоди сторін або до вказаного Банку терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі, серед інших, п. 5.3 Договору. Пункт 5.3 Договору декларує, що у разі настання подій, що впливають на здатність або бажання виконання позичальником зобовязань за договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів. Відтак, підписавши оспорюваний правочин, сторони дійшли згоди щодо строків кредитування та можливості вимагати банком дострокового повернення кредиту за настання певних випадків. Будь-яких взаємовиключних суперечностей, на переконання суду, вищевказані пункти Договору не містять і мало того, в розумінні положень п. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не можуть вважатись такими, що встановлюють для позивача жорсткі обовязки, адже повністю відповідають природі правовідносин між кредитодавцем та позичальником. Також, суд критично відноситься до тверджень заявника про те, що статут ПАТ "УкрСиббанк" не передбачає право відповідача на надання споживчих кредитів, оскільки визначальним у даному випадку є те, що банк, який у встановленому порядку отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення певних і відповідних операцій має достатні юридичні підстави та законне право щодо укладання споживчих кредитних договорів. Більше того, позивачем було укладено оспорюваний правочин з АКІБ "УкрСиббанк", а не ПАТ "УкрСиббанк" і предметом даної вимоги може слугувати лише статут АКІБ "УкрСиббанк". Також, всупереч вимогам ч.ч. 1-2 ст. 60 ЦПК України, копію такого статуту автором позову суду надано не було. Разом з тим, слушними є доводи [PERSON] щодо порушенням відповідачем вимог п.п. 2.4-2.5 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", оскільки, і що не було спростовано представником відповідачем, Банком не було отримано письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у формі, наявність якої передбачена п. 2.5 Правил та є обовязково наявною. Однак, дані обставини, на думку суду, не свідчать про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору в цілому, враховуючи приписи ст. 217 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed