Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА [PERSON]» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 100\~150 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 05 жовтня 2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір №06/02-40К-079442 добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), за яким був застрахований автомобіль Renault PREMIUM, д. н. з. СА 9948 ВТ. 01 листопада 2016 року в м. Черкаси по вул. Первомайська, 74 сталася ДТП за участю застрахованих автомобілів Renault PREMIUM та Renault Magnum, д. н. з. АХ 8610 СР під керуванням [PERSON] Зіткнення відбулося в результаті порушення відповідачем ПДР України, що підтверджено постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року. Як зазначає позивач, на виконання умов Договору страхування від 05 жовтня 2016 року ПРАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА [PERSON]» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 199\~150 грн. А тому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. ст. 993, 1187, 1191 ЦК України, до позивача перейшло право вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування у розмірі 199\~150 грн. Цивільно правова відповідальність [PERSON], станом на момент скоєння ДТП, застрахована у НАТ «НАСК «Оранта», згідно полісу №АК/0374952 (ліміт відповідальності 100\~000 грн., франшиза 1000 грн.). НАТ «НАСК «Оранта» здійснила виплату на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 99\~000 грн. А тому, відповідно до ст. 1194 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 100\~150 грн. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 04 травня 2018 року справу було прийнято до провадження, вирішено справу розглянути в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року, за клопотанням представника відповідача [PERSON], було призначено авто товарознавчу експертизу, провадження по справі було зупинено до отримання судом результатів експертизи. 16 жовтня 2018 року, у звязку з клопотанням завідувача лабораторії почеркознавчих, лінгвістичних, психологічних, мистецтвознавчих досліджень Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. [PERSON] Бокаріуса надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи №22100, провадження у справі було поновлено ухвалою суду. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2018 року клопотання експерта про надання додаткових матеріалів було вирішено, провадження по справі було зупинено до отримання судом результатів експертизи. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 09 січня 2019 року провадження у цивільній справі поновлено, експертизу не проведено (знята з виконання у звязку з несплатою експертизи), призначено підготовче судове засідання. 03 квітня 2019 року ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'явився. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не зявився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [PERSON] Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи встановлено, що 01 листопада 2016 року, близько 13 години 30 хвилин в м. Черкаси, на вул. Першотравневій 73/1, [PERSON] керував автомобілем Renault magnum 440.18т д. н. з АХ861СР під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, не звернувся за допомогою посторонніх осіб, в наслідок чого здійснив наїзд на автомобіль Renault PREMIUM, д. н. з. СА9948ВТ, від чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. А тому, [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності, що підтверджено фотокопією постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року (а. с. 32). Як передбачено ч. 6 ст. 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 7 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею ст. 1187 ЦК України діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від вини. Згідно розяснень, що містяться в п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобовязаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, відповідно до ч. 2 ст.1192 ЦК України. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників, що визначено ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Довідкою №3016307390089331 про дорожньо-транспортну пригоду підтверджено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 01 листопада 2016 року, близько 13 години 30 хвилин в м. Черкаси, на вул. Першотравневій 73/1, автомобіль Renault PREMIUM отримав механічні пошкодження: центральної частини (а.с.11-12). Відповідно до розрахунку, виданого 07 грудня 2016 року ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп», вбачається, що сума страхового відшкодування до справи №160000088699 на підставі Експертизи №93 від 26 листопада 2016 року ПП «Експерт Сервіс Плюс» становить 161316,49 грн. (а.с.17). ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп» було прийнято рішення про визнання даної події страховим випадком та 20.04.2016 року було складено страхові акти: №160000088699 та 160000088699 -1 від 07 грудня 2016 року (а. с. 26 -27). Відповідно до платіжних доручень № ЗР069283 від 12 грудня 2016 року, № ЗР069169 від 09 грудня 2016 року на підставі вищезазначених страхових актів ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 199\~150 грн. (а. с. 30-31). З матеріалів справи вбачається, що НАТ «НАСК «Оранта» , в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] водія автомобіля Renault Trafic, (Поліс АК/0374952), на підставі претензії позивача, у відповідності до Закону України «Про страхування» було здійснено страхове відшкодування (в порядку регресу) ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп» в розмірі 99 000 грн. (а.с.33). Судом встановлено, що залишок боргу становить 100 150 грн. (199 150 грн. розмір збитку; 99 000 грн. страхове відшкодування). 07 липня 2017 року позивачем скерована Претензія вих. №160000088699 відповідачу про сплату залишку боргу (шкоди) в сумі 100 150 грн., проте [PERSON] не вжив заходів щодо відшкодування коштів (а. с. 33 - 34). Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як передбачено ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди. Статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. п. 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки цивільно-правова відповідальність потерпілого [PERSON] була застрахована у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна іншуранс груп», відповідач спричинив дорожньо-транспортну пригоду, його було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок ДТП потерпілому завдано збитки, позивачем здійснено виплату страхових відшкодувань потерпілому, тому до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача [PERSON] На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем відшкодування шкоди не відбулося, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження, позовна заява ґрунтується на законних підставах та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно платіжного доручення від 06 вересня 2017 року позивачем при пред'явленні позову до суду було сплачений судовий збір у розмірі 1 600 грн.(а. с. 1). Таким чином, у зв'язку із повним задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду. На підставі викладеного, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 9, 22, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 993,979, 1187, 1188, 1191, 1194 ЦК України,

Outcome: approved