Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 17.08.2020 року в інтересах [PERSON] звернувся адвокат Гвоздіков О.В. із позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Шкода Тетяни Миколаївни від 30.10.2018 року №143332241 щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 78,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначена квартира , на яку було звернуто стягнення на підставі договору іпотеки у порядку позасудового забезпечення кредитних зобов`язань , є єдиним майном позичальника та місцем постійного проживання його та його неповнолітньої доньки а тому , таки дії щодо реєстрації права власності на іпотекодавця суперечить вимогам Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Від представника позивача надана заява про розгляд справи без присутності сторони позивача на підставі наданих доказів та заяв по суті справи. Представник відповідача АТ « Альфа Банк» заперечуючи проти задоволення позовних вимог вважає недоведеним належними та допустимими доказами факт відсутності у позичальника іншого майна в якому можливо проживання а також підтвердження незадовільного матеріального стану позичальника, яке є необхідним у відповідності до правової позицій Верховного Суду викладеної у постанові від 31.10.2018 року по справі №369/382\\17. Як встановлено судом на підставі договору купівлі-продажу р№658 від 24.03.2006 року приватним нотаріусом Трофімець В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про права власності на [ADDRESS] за [PERSON] ( а/с 33). В якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язання за договором кредиту №2006/13-2.06 /221 від 24.03.2006 року укладеного з Публічно акціонерно-комерційним банком соціального розвідку «Укрсоцбанк» 29.03.2006 року був укладений Договір іпотеки згідно умов якого [PERSON] як іпотекодавець в рахунок забезпечення погашення отриманого кредиту у розмірі 88000 доларів США надав належну йому квартиру , загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 29.7 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ( а/с 8). У разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель (Банк) отримав право задоволення своїх забезпечених іпотекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ( пункт 4.1 Договору ). Пунктом 4.5 Договору сторони визначила, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 1. На підставі рішення суду; 2. На підставі виконавчого напису нотаріусу; або 3. Шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку». Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ « Укрсоцбанк» правонаступником усіх його прав та обов`язків із 15.10.2019 року є АТ « Альфа-Банк», що підтверджується передавальним актом від 11.10.2019 року (а/с 12). На підставі повідомлення про звернення стягнення , серії та номер USB111 виданого 27.04.2018 року , видавник ПАТ Укрсоцбанк», документів поштового відправлення , серії та номер: б/н, видавник «Укрпошта», договору кредиту, серія та номер: 2006/13 2.06/221, виданого 24.03.2006, видавник АКБ СР «Укрсоцбанк», [PERSON] , іпотечного договору, серія та номер 714, виданого 29.03.2006, видавник АКБ СР « Укрсоцбанк», [PERSON] , державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Шкодою Т.М. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.10.2018 17:05:24 ) , індексний номер :43769204 від 30.10.2018 15:53:53 на квартиру [ADDRESS] за АТ « Укрсоцбанк» ( а/с 31). Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами на час розгляду справи АТ « Альфа-Банк» зареєструвавши право власності спірною квартирою не користується. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Вимоги про скасування державної реєстрації яке належало позивачу за іншою особою є фактом порушення права володіння а тому правовідносини яки є предметом розгляду стосуються захисту прав власника. В даному випадку судом враховується наступні правові позиції Верховного Суду: «володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку, а також « особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)» ( постанова ВП ВС, 04.07.18, справа №653/1096/16-ц). Правовідносини пов`язані із захистом права власності на нерухоме майно та виконанням зобов`язань із застосуванням в якості забезпечення належного виконання зобов`язань договору іпотеки врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК) а також Законом України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV). Враховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та з належністю виконання договору іпотеки, цей спір не є публічно-правовим. Тому його згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 686/2036/15-ц, треба розглядати за правилами цивільного судочинства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК ), та власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів ( ч.1 ст. 328 ЦК) а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ( третій абзац частини другої статті 331 ЦК). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( ч.2 ст. 386 ЦК). Згідно ч.1 ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. ( ч.1 ст. 546 ЦК). За змістом ч.1 ст. 572 ЦК в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи ( ч.1 ст. 575 ЦК). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону № 898-IV). Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 898-IVіпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону № 898-IV). Таким чином предметом розгляду даної справи є факт звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, яке на думку іпотекодержателя, було визначено згідно п. 4.5 договору іпотеки. Враховуючи що у позовних вимогах факт наявності іпотечного застереження не ставиться під сумнів, а у відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справу у межах заявлених вимог, судом не проводиться аналіз наявності або відсутності відповідного застереження. Як зазначено вище згідно вимог Закону України « Про іпотеку» та умов договору іпотеки 29.03.2006 року у іпотекодержателя у разі невиконання, або неналежного виконання іпотекодавцем умов кредитного або іпотечного договорів виникає право на позасудове звернення стягнення предмету іпотеки шляхом перереєстрації права власності на заставне майно за іпотекодержателем. Водночас 07 червня 2014 року набрав чинності\~Закон N\~1304-VII «« Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ( далі Закон N 1304-VII ) , підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі\~статтею 4 Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно зі\~статтею 5 Закону N 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. \~Велика Палата Верховного Суду у справі за аналогічних фактичних обставин, застосованих норм права й подібних правовідносинах дійшла у постанові від 20 листопада 2019 року у справі N 802/1340/18-а висновку про те, що на спірні правовідносини стосовно можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому врегулювання на підставі окремого договору або наявного застереження у договором іпотеки поширюється дія підпункту 1 пункту 1\~статті першої Закону N 1304-VII. Аналогічний висновок Великої палати Верховного Суду викладений у постанові від 19.05.2020 року по справі №644/3116/18 , згідно якого « Закон N 898-IV\~прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття\~Закону N 1304-VII\~право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас\~Закон N 1304-VII\~ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась із з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії\~Закону N 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за\~іпотекодержателем \~як забезпечення виконання умов кредитного договору укладеного в іноземній валюті. Отже, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за\~іпотекодержателем». Таким чином, згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду , на позасудове врегулювання забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності державним реєстратором на підставі іпотечного застереження розповсюджується положення Закону України «« Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В даному випадку судом враховується: 1. Кредит було видано в іноземної валюті; 2. Загальна площа квартири78,7 кв.м., житлова площа 29.7 кв.м, а тому дана квартира підпадає під ознаки предмета іпотеки, якої забезпечено кредит в іноземної валюті, визначений у Законі N 1304-VIIю. як майно на яке розповсюджується дія цього Закону. Що стосується використання даної квартири як місце постійного проживання позичальника суд приймає до уваги факт реєстрації місяця проживання позичальника за даною адресою та довідку ЖКС « Вузівський», який обслуговує даний будинок, про факт реєстрації та проживання у спірної квартирі позичальника та його неповнолітньої доньки ( а/с 7). Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно ( а/с 31). Приймаючи до уваги, що згідно вимог ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає доведеним вищевказані обставини доказами наданими стороною позивача та не спростованими будь-яким доказами сторони відповідача. Суд також вважає посилання представника відповідача на недоведеність позовних вимог враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду викладений у постанові від 31.10.2018 року по справі №369/382\\17, таким що не відноситься до даної справи. У зазначеної постанові Верховним Судом при розгляді справи було встановлено недоведеність належними та допустимими доказами відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам Закону N 1304-VII, враховуючи відсутність доказів проживання позичальника у зазначеної квартирі, як і самого факту реєстрації за зазначеною адресою його місяця проживання, відсутність перевірки іншого нерухомого майна у власності позичальника а також відсутність відомостей про набрання законної сили рішення суду на яке посилався суд при розгляді даної справи. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що позовні вимоги стосовно незаконності перереєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем доведені , що є підставою для їх задоволення шляхом визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Шкода Тетяни Миколаївни від 30.10.2018 року №143332241 щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 78,7 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Одночасно із цим, суд вважає, що позовні вимоги стосовно визнання права власності на зазначену квартиру не є у даному випадку ефективним способом захисту права, так як факт скасування державної реєстрації вирішує питання повернення власності у володіння, тобто поновлює право порушене саме фактом перереєстрації права власності у державному реєстрі. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19. У відповідності до вимог ч.1 ст. 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи обставини справи та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд вважає що критеріям ефективності юридичного захисту права порушеному фактом реєстрація права власності на об`єкт нерухомості належний позивачці за іншою особою ( іпотекодержателем ) окрім самого факту витребування майна є визначення такого порядку виконання рішення який стане належним механізмом відновлення, поновлення порушеного права з точки зору практичності механізму захисту а тому визначає порядок виконання рішення, зазначивши що рішення про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] є підставою для суб`єктів, які здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно скасування запису про реєстрацію права власності від 30.10.2018 року №143332241 на зазначену квартиру за АТ «Укрсоцбанк» та поновлення реєстрації права власності на дану квартиру за [PERSON] ( РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу р№658 від 24.03.2006. На підставі викладеного та

Outcome: partial