Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03.07.2015 року між ПАТ «Альфа-банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500980582. Відповідно до умов вказаного договору Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у сумі 23512,15 грн. Відповідно до умов договору [PERSON] зобовязалася в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки ті інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього Графіком погашення кредиту. Банк свої зобовязання за договором виконав, надавши [PERSON] кредит в сумі 23512,15 грн., а відповідачка свої зобовязання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 06.01.2016 року має прострочену заборгованість за кредитом 23\~253,80 грн., за відсотками 1548,34 грн. та по комісії 2962,55 грн. У звязку з систематичним порушенням боржником своїх обовязків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору їй була нарахована неустойка, яка станом на 06.01.2016 року становить 800,00 грн. У зв'язку з цим, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у сумі 28564,69 грн., що складається із заборгованості за кредитом 23253,80 грн., заборгованості по відсотках 1548,34 грн., комісії 2962,55 грн., штрафу 800,00 грн., також просить стягнути судові витрати 1378,00 грн. [PERSON], який діє від імені та в інтересах [PERSON], звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що 03.07.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500980582. Відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] отримала кредит (грошові кошти) відповідно до п.2.4 умов кредитного договору в сумі 23512,15 грн., для погашення заборгованості за кредитним договором №500524109 від 30.10.2014 року, на рахунок №29092500524109, що відкритий позичальнику у ПАТ ««Альфа-Банк». Кредит надано позичальнику шляхом перерахування грошових коштів у сумі кредиту на картку. Банк надав кредит відповідно до п.1.2 кредитного договору у день підписання договору строком на 60 місяців. Кінцевий термін повернення відповідно до п. 2.3 договору становить 06.07.2020 року. Згідно з п.2.2 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 15,99% річних, тип процентної ставки фіксована. Позивач за зустрічним позовом вважає, що при укладенні вказаного Кредитного договору порушені права [PERSON] як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди»,ч.1 ст.61 Конституції України. У звязку з цим, просить визнати недійсним Кредитний договір №500980582 від 03.07.2015 року. Представник позивача за первісним позовом представник відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не зявився про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також просив вимоги за первісним позовом задовольнити повністю та підтримує їх в повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити. [PERSON] в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Від її представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача за зустрічним позовом та її представника. зазначив також, що заявлені зустрічні позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03.07.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500980582, згідно умов якого Банк надав останній кредит в сумі 23512,15 грн. терміном на 60 місяці до 06.07.2020 року зі сплатою відсотків в розмірі 15,99% річних від фактичної суми заборгованості по кредиту, протягом строку користування кредитом. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала. Згідно розрахунку, наданого позивачем за первісним позовом станом на 06.01.2016 року утворилась заборгованість в сумі 28564,69 гривень, що складається із заборгованості за кредитом 23253,80 грн., заборгованості по відсотках 1548,34 грн., комісії 2962,55 грн. та штрафу 800,00 грн. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №1746цс16. Таким чином, суд вважає, що первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» підлягає задоволенню частково в загальній сумі 25602,17 гривень. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню сплачені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. З урахуванням викладеного, а також того, що судом задоволено заявлені позовні вимоги в частині 25602,17 гривень, що складає 89,63% від заявленої позивачем суми заборгованості, що становить 28564,69 гривень, у відповідності до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, суд дійшов переконання, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1235,10 гривень, що відповідає 89,63% від сплаченої позивачем суми судового збору під час звернення до суду 1378,00 гривень. Згідно із ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частини 1, 3 та 5 ст.203 Цивільного кодексу України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК\~\~ необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна\~ із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам\~ закону\~ та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. З вищевикладених обставин вбачається, що сторони домовились про всі умови оскаржуваного Договору, його сукупну вартість та дійшли згоди з цього приводу, жодних доказів всупереч цьому та добровільності підписання спірного договору позивачем чи її представником до суду не надано, тому суд не вбачає підстав, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним спірного Договору. Суд не вбачає підстав, передбачених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.61 Конституції України для визнання недійсним спірного Договору. Стосовно посилання представника позивача відносно третейського застереження, що на час укладення третейського застереження, між позивачем та відповідачем ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту споживачів, необхідно зазначити, що згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарський правовідносин, крім випадків, передбачених законом, а відповідно ст.11 цього закону Третейські суди вирішують спори на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України. Згідно ст.6 Закону України «Про третейські суди» вони можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин за винятком справ,вказаних цій статті. Статтею 12 Закону України «Про третейські суди», передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Відповідно до практики Верховного Суду України, де Ухвалою від 21 квітня 2010 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України встановила: «Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ЦПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин с звернення до третейського суду. Однак, з урахуванням викладеного, [PERSON] не позбавлена права за захистом свого порушеного права звернутися до суду загальної юрисдикції. Тому підстав для визнання в цій частині спірного договору недійсним немає, крім того позивачем не наведено жодного конкретного факту, на підставі якого третейське застереження у договорі може бути визнано недійсним. Щодо порушення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» незаконним встановленням в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування овердрафту, судом встановлено наступне. За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо окреме положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до вищезазначеного пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №1746цс16, суд дійшов переконання щодо часткового задоволення заявлених позовних вимог за зустрічним позовом в частині визнання умови кредитного договору, укладеного 03.07.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячну винагороду за управління кредитом.

Outcome: partial