Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] у місті Слов'янську померла його мати [PERSON]. Згідно даних спадкового реєстру спадщина відкрилася за Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], за реєстром № 797, спадкоємцем за заповітом є він За його заявою про прийняття спадщини у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі заведена Спадкова справа за № 561/2012. Інших спадкоємців, окрім нього, немає. Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS], а також земельна ділянка, яка розташована за тією ж адресою, а також грошові кошти, які знаходяться на зберіганні у банківських установах. Він отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та на грошові кошти, копії свідоцтв від 05 червня 2013 року, реєстрові номери 1-781, 1-779, витягів зі спадкового реєстру та з реєстру прав власності на нерухоме майно додані до цього позову. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДН № 092835 [PERSON] на підставі рішення виконкому Слов'янської міської ради від 16.08.2000 року № 351/4 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0909 гектар у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Слов'янської міської ради, за адресою [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7926. Земельна ділянка має кадастровий номер 1414100000:01:016:1420. Для отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом він надав нотаріусу Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, згідно з яким площа земельної ділянки становить 909,0 квадратних метри, її вартість - 12458, 55 гривень; Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно до якого його площа становить 0,0923 гектари та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, відповідно до якого площа земельної ділянки становить 0,0909 гектари. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 при видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє наявність спадкового майна, його склад та місце знаходження. Зазначені обставини повинні бути підтверджені відповідними документами. Щодо спадкового майна, у тому числі і майнових прав, мають бути подані документи, що підтверджують належність майна спадкодавцеві на праві власності відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», статті 125 Земельного Кодексу України, пункту 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 та зазначених вище законодавчих актів під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, нотаріус встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; Державна реєстрація права власності на земельну ділянку проводиться за наявності державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Видача Свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим зазначеними вище Законами, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії у вчинені нотаріальної дії та, відповідно, державній реєстрації переходу права власності на нерухоме майно може бути відмовлено. Оскільки у наданих ним документах відносно земельної ділянки наявні розбіжності - площа земельної ділянки, зазначена у Державному акті на право приватної власності на землю та у витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не співпадає з площею, зазначеною у Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, Постановою нотаріуса від 18 травня 2013 року йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану у [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON]. Відповідно до п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 із наступними змінами та доповненнями при переоформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку складається і видається новий державний акт на нового власника землі із попереднім складанням нової технічної документації, відновлення меж на місцевості. Відповідно до п. п. 2.2 - 2.9 вище вказаної Інструкції виправлення у технічну документацію та державний акт не допускаються. Таким чином вирішення спору у позасудовому порядку, шляхом внесення виправлень у Державний акт на право власності на землю щодо площі земельної ділянки є неможливим. З часу виділення спадкодавцю земельної ділянки у власність її конфігурація, площа та межі не змінювалися. Помилки при виготовлені технічної документації та видачі державного акту на право приватної власності на землю були зроблені при первісному виготовлені державного акту у 2000 році при вимірюванні на місцевості. Із-за цієї помилки виникла різниця у площі земельної ділянки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013: Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1218, 1225 ЦК України, 120 Земельного Кодексу України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Згідно заповіту уся земельна ділянка заповідана йому. Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27.09.2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - виконкомом Слов'янської міської ради Донецької області було прийняте рішення про передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, зазначене рішення про передання у власність підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на землю. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об'єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином його заява щодо визнання за ним права власності у порядку спадкування на земельну ділянку площею 0,0923 гектари у межах згідно з планом, яка розташована на території Слов'янської міської ради за адресою [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 1414100000:01:016:1420 і яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДН № 092835, виданого 11 жовтня 2000 року головою Слов'янської міської ради Донецької області та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7926 підлягає судовому розгляду і має бути задоволена. Відповідно до п. 3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада. Шляхом прийняття спадщини після смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про право на спадщину на інше спадкове майно після її смерті, я отримав право власності і на земельну ділянку, розташовану у [ADDRESS], але нотаріус відмовив йому в оформленні права на спадщину, про що вказав у постанові. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі у нього немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» моя вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншими особами, не підтверджена доказами, або оспорюється. Просить суд визнати за ним, [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на земельну ділянку площею 0,0923 гектари у межах згідно з планом, яка розташована на території Слов'янської міської ради за адресою [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 1414100000:01:016:1420 і яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДН № 092835, виданого 11 жовтня 2000 року головою Слов'янської міської ради Донецької області та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7926, як на майно, отримане ним у порядку спадкування після смерті [PERSON], яка настала [INFO]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 17 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 66). Представник відповідача - Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 17 листопада 2014 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника Слов»янської міської Ради Донецької області та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи.( а.с. 42). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] у місті Слов'янську померла мати позивача - [PERSON] ( а.с. 25, 26). Згідно даних спадкового реєстру спадщина відкрилася за Заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], за реєстром № 797, спадкоємцем за заповітом є позивач [PERSON] ( а.с. 24). За заявою позивача [PERSON] про прийняття спадщини у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі заведена Спадкова справа за № 561/2012 ( а.с. 44-65). Інших спадкоємців, окрім нього, немає. Спадковим майном після смерті [PERSON] є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS], а також земельна ділянка, яка розташована за тією ж адресою, а також грошові кошти, які знаходяться на зберіганні у банківських установах. Позивач отримав Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та на грошові кошти, що підтверджується Копіями Свідоцтв від 05 червня 2013 року, реєстрові номери 1-781, 1-779, Витягами зі спадкового реєстру та з реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с.21-23). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДН № 092835 [PERSON] на підставі рішення виконкому Слов'янської міської ради від 16.08.2000 року № 351/4 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0909 гектар у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Слов'янської міської ради, за адресою [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7926. Земельна ділянка має кадастровий номер 1414100000:01:016:1420.( а.с. 9, 10-12) Для отримання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] надав нотаріусу Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, згідно з яким площа земельної ділянки становить 909,0 квадратних метри, її вартість - 12458, 55 гривень; Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно до якого його площа становить 0,0923 гектари та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, відповідно до якого площа земельної ділянки становить 0,0909 гектари. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 при видачі Свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє наявність спадкового майна, його склад та місце знаходження. Зазначені обставини повинні бути підтверджені відповідними документами. Щодо спадкового майна, у тому числі і майнових прав, мають бути подані документи, що підтверджують належність майна спадкодавцеві на праві власності відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», статті 125 Земельного Кодексу України, пункту 26 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703 та зазначених вище законодавчих актів під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, нотаріус встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; Державна реєстрація права власності на земельну ділянку проводиться за наявності державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Видача Свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим зазначеними вище Законами, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії у вчинені нотаріальної дії та, відповідно, державній реєстрації переходу права власності на нерухоме майно може бути відмовлено. Згідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Оскільки у наданих позивачем документах відносно земельної ділянки наявні розбіжності - площа земельної ділянки, зазначена у Державному акті на право приватної власності на землю та у витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не співпадає з площею, зазначеною у Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, Постановою нотаріуса від 18 травня 2013 року йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану у [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON]. ( а.с.8). Відповідно до п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 із наступними змінами та доповненнями при переоформленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку складається і видається новий державний акт на нового власника землі із попереднім складанням нової технічної документації, відновлення меж на місцевості. Відповідно до п. п. 2.2 - 2.9 вище вказаної Інструкції виправлення у технічну документацію та державний акт не допускаються. Таким чином вирішення спору у позасудовому порядку, шляхом внесення виправлень у Державний акт на право власності на землю щодо площі земельної ділянки є неможливим. З часу виділення спадкодавцю земельної ділянки у власність її конфігурація, площа та межі не змінювалися. Помилки при виготовлені технічної документації та видачі державного акту на право приватної власності на землю були зроблені при первісному виготовлені державного акту у 2000 році при вимірюванні на місцевості. Із-за цієї помилки виникла різниця у площі земельної ділянки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Відповідно до роз'яснення, наданого у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013: Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1218, 1225 ЦК України, 120 Земельного Кодексу України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Згідно заповіту уся земельна ділянка заповідана [PERSON] Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27.09.2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - виконкомом Слов'янської міської ради Донецької області було прийняте рішення про передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, зазначене рішення про передання у власність підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на землю ( а.с.9). Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до ст. 152 Земельного Кодексу України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України та ст. ст. 15, 16 ЦК України шляхом визнання прав. Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України земельна ділянка є об'єктом нерухомого майна. Відповідно до 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином суд приходить до обгрунтованого висновку, що позовна заява [PERSON] щодо визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 0,0923 гектари у межах згідно з планом, яка розташована на території Слов'янської міської ради за адресою [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 1414100000:01:016:1420 і яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ДН № 092835, виданого 11 жовтня 2000 року головою Слов'янської міської ради Донецької області та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7926 підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved