Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

21 березня 2018 року [PERSON] звернулася до Голопристанського районного суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення Голопристанської РДА №81 від 30.04.1999р., їй було надано у постійне користування 31,4 га. землі в межах згідно з планом землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства. В подальшому, рішеннями Голопристанської РДА від 06.07.2000 №173 та від 05.10.2000 № 191, позивачу було збільшено площу, відведену для ведення фермерського господарства на 39,6 га. та 6,6 га. відповідно, внаслідок чого загальна площа ділянок склала 77,6 га. [PERSON] дізналася, що земельна ділянка, площею 10,06 га. із земель наданих їй у користування, без її відома, була передана [PERSON] на підставі розпорядження голови Голопристанської РДА №67 від 14.02.2006р. В квітні 2006 року на вказану ділянку відповідач отримала державний акт [NUMBER]. Оскільки [PERSON] не була членом сім'ї та родичкою першого ступеня споріднення [PERSON], включення її до членів фермерського господарства, головою якого є позивач, було проведено з порушенням ст.. 3 ЗУ «Про фермерське господарство». Таким чином, відповідач не відносилась до осіб, які можуть бути прийнятими до членів фермерського господарства, а отже не мала право на отримання земельної ділянки при розпаюванні земель ФГ. З урахуванням зазначених обставин та згідно положень ст.. 21 ЦК України, ст. ст. 116, 118, 155 ЗК України, просила визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Голопристанської РДА від 14.02.2006р. № 67 в частині затвердження документації із землеустрою щодо передачі у власність громадянці [PERSON] земельної ділянки площею 10,06 га. (кадастровий номер [NUMBER]) для ведення фермерського господарства на території Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 20.04.2006р., виданий [PERSON] на підставі вищевказаного розпорядження. Крім цього, [PERSON] зазначила, що земельна ділянка вибула з її володіння незаконно, так як будь-які підстави із переліку ст.. 140 ЗК України для припинення її прав на вказане майно були відсутні. Право власності на земельну ділянку [PERSON] набуто без достатньої правової підстави, а тому в силу ст.. 1212 ЦК України, остання зобов'язана повернути це майно. Таким чином, просила визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 10,06 га., оскільки скасування акту індивідуальної дії та визнання недійсним правовстановлюючого документу відповідача не призведе до автоматичного відновлення її речових прав. 05.09.2018 року представник позивача [PERSON], до закінчення підготовчого засідання, подав заяву про додаткове обґрунтування позову, в якій просив суд врахувати, що відсутність у відділі Держгеокадастру у Голопристанському районі документації із землеустрою на підставі якої [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку свідчить про незаконність видачі їй державного акту. Ухвалою Голопристанського районного суду від 14.05.2018 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Голопристанську районну державну адміністрацію. 31.05.2018р. представник Голопристанської РДА подала до суду свої письмові заперечення, в яких, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], просила в їхньому задоволенні відмовити. 07.06.2018 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] - [PERSON], в якому зазначено, що відповідач на час входження до членів ФГ була родичкою сім'ї [PERSON], оскільки перебувала у шлюбі з її сватом [PERSON], а тому мала право, як член ФГ, на земельну ділянку під час її передачі у власність. Посилання позивача на ч.3 ст. 3 ЗУ «Про фермерське господарство» є безпідставним, оскільки вказана норма не була чинна на момент виникнення спірних правовідносин (2006 рік) та почала свою дію лише в 2009 році. З приводу вимог позивача про визнання права постійного користування вказав, що державний акт, який підтверджував майнові права [PERSON] на землю припинив своє існування під час розпаювання земель між членами ФГ у 2006 році, а тому визнання недійсним правовстановлюючого документу відповідача може призвести лише до повернення земельної ділянки у державну власність. За цих обставин просив залишити вимоги позивача без задоволення. Також, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] ще в 2004 році було відомо про процес розпаювання земель її фермерського господарства між його членами та передачу у 2006 році земельної ділянки, площею 10,06 га у власність [PERSON] Таким чином, позивач мала об'єктивну можливість звернутися до суду для захисту своїх порушених прав на землю протягом 2006-2009 років. Однак, своїм правом в межах трирічного строку позовної давності [PERSON] не скористалася та подала позов лише в березні 2018 року. В зв'язку з цим, представник відповідача, з посиланням на ст.. 256, 257, 267 ЦК України, просив суд застосувати строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. Ухвалою суду від 11.06.2018 року за клопотанням представника відповідача, витребувано технічну документацію на земельну ділянку, площею 10,06 га. (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану на території Новофедорівської сільської ради. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги пред'явленого позову підтримав на підставах, що зазначені вище та наполягав на їхньому задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та з посиланням та обставини, зазначені у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити. Представник Голопристанської РДА в судове засідання не з'явився, поданим клопотанням просив розглянути справу без нього за наявними у справі матеріалами. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку доводам сторін та наданим доказам, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Голопристанської районної державної адміністрації від 30 квітня 1999 року № 81, [PERSON] була надана у постійне користування земельна ділянка площею 31,4 га. в межах згідно плану, розташована на території Новофедорівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області. Згідно записів в розділі зміни в землекористуванні вбачається, що рішенням Голопристанської РДА від 06.07.2000р. №173 позивачу також було надано земельну ділянку площею 39,6 га., а відповідно до рішення Голопристанської РДА від 05.10.2000р. №191 передано земельну ділянку площею 6,6 га. Відповідно до плану зовнішніх меж землекористування, встановлено перебування у володінні позивача чотирьох земельних ділянок, площі яких: 31,1 га., 11.1 га., 39.6 та 6,6 га, що в сукупності складає 77,6 га. Вказані обставини підтверджені Державним актом на право постійного користування землею [NUMBER]. Згідно цього ж документу, землю [PERSON] було надано для ведення селянського (фермерського) господарства. Як вбачається зі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, [NUMBER], Голопристанською районною державною адміністрацією 22 серпня 2001 року було зареєстровано фермерське господарство «Владислава» (а.с. 39). Згідно статуту фермерського господарства «Владислава» (нова редакція), зареєстрованого 26.12.2003 року вбачається, що головою даного ФГ є [PERSON], а членами: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (п. 5.3, 5.4). Статут затверджений та підписаний головою і членами ФГ. Положеннями ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції від 19.06.2003 року (далі Закон) передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Частиною першою ст.. 3 Закону визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом). Вказана норма фактично відображена в п. 5.2 Статуту ФГ «Владислава». Відповідно до ч.2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що донька позивача [PERSON] з 08.04.2001р. по 03.09.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 109) та свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] (а.с. 93). 09 серпня 2003 року [PERSON], який приходиться батьком чоловіка доньки позивача, одружився з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] (а.с. 78). Таким чином, суд приходить до висновку, що в розумінні ч.1 ст. 3 ЗУ «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент реєстрації статуту) та ч.2 ст. 3 СК України, [PERSON] не була членом сім'ї та не перебувала в родинних відносинах з [PERSON], а відтак включення її до членів фермерського господарства здійснено з прямим порушенням вказаної норми. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Суд приймає до уваги, що статтю 3 ЗУ «Про фермерське господарство» було доповнено частиною 3, яка деталізує перелік осіб, що відносяться до членів сім'ї та родичів голови фермерського господарства, згідно із Законом України від 21.10.2009 р. N 1661-VI. В зв'язку з цим, дане положення не підлягає застосуванню, оскільки правовідносини між сторонами виникли до набрання ним чинності, про що слушно зауважував представник відповідача. Згідно ч.5 ст. 7 Закону, громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Це положення не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай). Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 Закону, члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Згідно протоколу №2 засідання членів СФГ «Владислава» від 09.01.2004р. було прийнято рішення про надання голові та членам фермерського господарства земельні частки (паї) в рівних долях (а.с. 123 зворотній бік). На підставі заяв [PERSON] та інших членів, рішенням Новофедорівської сільської ради № 304 від 16.01.2004р. було погоджено виготовлення технічної документації по виділенню земельної частки (паю) із земель фермерського господарства «Владислава» позивачу, а також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Розпорядженням голови Голопристанської РДА №144 від 07.04.2004р. надано дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі у власність земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю) із земель раніше наданих у користування для ведення фермерських господарств на території Новофедорівської сільської ради голові та членам фермерського господарства «Владислава». В подальшому за замовленням позивача ДП «Херсонський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо передачі земельних ділянок у власність [PERSON] та іншим членам ФГ в розмірі земельної частки (паю) для ведення фермерського господарства. Висновком Голопристанського районного відділу земельних ресурсів погоджено технічну документацію щодо передачі земельної ділянки у власність із земель ФГ «Владислава» громадянам [PERSON] [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Розпорядженням голови Голопристанської РДА від 14.02.2006р. №67 було затверджено документацію із землеустрою щодо передачі у власність голові та членам ФГ «Владислава» земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Новофедорівської сільської ради. На підставі вищевказаного розпорядження, [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 10,06 га. у межах згідно з планом на території Новофедорівської сільської ради для ведення фермерського господарства, про що свідчить Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку [NUMBER], виданий 20 квітня 2006 року. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, виходячи з встановленої відсутності родинних та сімейних зв'язків між [PERSON] та [PERSON] та незаконне включення відповідача до складу членів ФГ «Владислава», суд приходить до висновку, що остання не мала права на отримання спірної земельної ділянки у власність в порядку передбаченому ст.. 7, 13 ЗУ «Про фермерське господарство» та ст.. 32 ЗК України. З огляду на це, земельна ділянка площею 10,06 га. підлягала поділу між головою та іншими членами фермерського господарства при розпаюванні земель ФГ «Владсилава», а відтак можна стверджувати про порушення прав [PERSON] на частину вказаного нерухомого майна. Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства. Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Досліджуючи в судовому засіданні вирок Голопристанського районного суду від 09.02.2011 року, було встановлено, що [PERSON] внесла неправдиві відомості до Статуту СФГ «Владислава», затвердила його та надала в якості офіційного документу до Голопристанської РДА для проведення державної реєстрації. Також у січні 2004 року внесла неправдиві відомості до протоколу засідання членів господарства та надала його до районного відділу земельних ресурсів для погодження та подальшого направлення до РДА для розгляду та прийняття рішення про надання дозволу на розробку технічної документації. У 2006 році подала технічну документацію, яка містила підроблені нею документи внаслідок чого було винесено розпорядження про передачу [PERSON] земельної ділянки площею 9,02 га та [PERSON] площею 10,06 га. із земель СФГ «Владислава». Вказані землі використовувались [PERSON] протягом 2006-2010 років без відома власників. Вищевказаний вирок щодо фактичних обставин справи не оскаржувався та в цій частині не скасовувався. Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вказаний вирок та інші представлені матеріали справи свідчать про те, що [PERSON], являючись головою ФГ «Владислава» була обізнана, більш того свідомо та умисно допустила, щоб особа, яка не є членом її сім'ї та не перебуває з членами сім'ї в родинних відносинах, в порушення вимог Закону та п.5.2 Статуту, ввійшла до складу членів господарства та приймала участь в його засіданнях. В подальшому, позивач, виконуючи обов'язки голови фермерського господарства, зверталась до органів місцевого самоврядування та органів державної влади про надання дозволів на виготовлення та розробку технічної документації по передачі у власність земельних ділянок їй та членам ФГ (в тому числі і [PERSON].), замовляла технічну документацію в ДП «Херсонський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та клопотала про її погодження Голопристанським РВ земельних ресурсів. Таким чином, [PERSON] приймала безпосередню участь на всіх етапах розпаювання земель ФГ «Владислава» та приватизацію земельних ділянок її членами, а отже власними діями сприяла в отриманні відповідачем спірної нерухомості. З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] було відразу відомо про отримання у 2006 році [PERSON] земельної ділянки, площею 10,06 га., а тому, вважаючи свої права порушеними, позивач мала можливість на пред'явлення позову в межах строку позовної давності, однак, своїм правом протягом трьох років не скористалася та звернулася до суду лише в березні 2018 року. Таким чином, враховуючи заявлене [PERSON] клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає, що на цій підставі в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Доводи позивача про те, що земельна ділянка використовувалась фермерським господарством та відповідач прав на неї не заявляла не спростовують встановлених обставин справи про обізнаність в 2006 році [PERSON] про порушення своїх прав, а тому, в силу ст.. 261 ЦК України, судом до уваги не приймаються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed