Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції відповідно до довідки №6344005929 від 31.03.2015 року. До 29 травня 2003 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON], 1969 року народження, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 28 серпня 2003 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу між батьками проживає з позивачкою. У зв'язку із проведенням антитерористичної операції позивачка з двома синами були змушені виїхати з м. Донецька до Харківської області. Відповідно до рішення суду з відповідача були стягнуті аліменти на утримання сина, однак відповідач свідомо ухиляється від сплати аліментів, станом на 01.10.2013 року мав заборгованість по аліментам на суму 40234,76грн., що підтверджується довідкою виконавчої служби. На сьогоднішній день відповідач аліменти на утримання сина не сплачує, будь - якої матеріальної допомоги не надає та не проявляє до нього будь-якої батьківської турботи. В період часу з 01 червня 2016 року по [INFO] позивачка має намір разом з сином постійно виїжджати до родичів до м. Донецька та до м. Вуглегірська, а також до Російської Федерації. В м. Донецьку залишилось її житло та належне їй майно. У м. Вуглегірську проживають її батьки - [PERSON] та [PERSON], яких потрібно відвідувати за станом здоров'я. Поїздки до м. Донецька та м. Вуглегірська будуть відбуватися через територію Російської Федерації. Однак відповідач в добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини, на контакт з позивачкою не виходить. Також, додатковим доказом про відношення відповідача до сина може бути нотаріальна посвідчена згода на усиновлення його сина, яка надавалася що в 2007 році. Позивачка вважає поведінку відповідачка незаконною та такою, яка порушує законні права та інтереси неповнолітньої дитини. Також, відповідно до листа від 29.03.2016 року Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області вказано, що встановити місцезнаходження гр. [PERSON] не виявилося можливим. У зв'язку з вищевикладеним позивачка змушена звернутися до суду з цим позовом. Враховуючи викладене, діючим законодавством не встановлені обмеження по виїзду дитини за кордон, а тільки встановлений певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або рішення суду, при відсутності згоди одного із батьків. Позивачка просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Російської Федерації та до зони проведення антитерористичної операції - міста Донецька та міста Вуглегірська Донецької області у період з 01 червня 2016 року по [INFO] неповнолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], [INFO], яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення його до України, без згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON], 1969 року народження, а також надати дозвіл на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], 1969 року народження. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач до судового засідання не з'явився. Через неможливість повідомити відповідача про день та час слухання справи за допомогою поштового зв'язку, оскільки він перебуває у м.Донецьк, [PERSON] повідомлявся шляхом розміщення на офіційному веб-порталі Красноармійського міськрайонного суду оголошення про виклик до суду. Однак, відповідач не з'явився, заперечень проти позовних вимог не надав, причини неявки суду не повідомив. Частина 1 статті 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цивільної справи за правилами глави 8 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] народився [INFO], у свідоцтві про народження батьками зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.8). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 29 травня 2003 року зроблено запис №245 (а.с.245). Після реєстрації шлюбу гр-ки [PERSON] з гр-ном [PERSON] її прізвище змінено на [PERSON] (а.с.12). Відповідно до листа від 29.03.2016 року Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області вказано, що встановити місцезнаходження гр. [PERSON] не виявилося можливим (а.с.14). Відповідно до змісту ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно пункту 5.1.1 в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-рiчного вiку, здiйснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Мiнiстрiв України вiд 27 сiчня 1995 року № 57. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, за кордон України та до Російської Федерації, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. При цьому суд вважає можливим виїзд дитини за межі України та на тимчасово окуповану територію без згоди та супроводу батька, не позбавленого батьківських прав, якщо такі виїзди будуть мати короткочасний характер в одну державу, а саме до Російської Федерації, як зазначила позивачка у своїй позовній заяві, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] у період з 01 червня 2016 року по [INFO]. Суд приймає до уваги, що виїзд позивачки з дитиною за кордон пов'язаний насамперед з інтересами дитини, з бажанням забезпечити доньці належний рівень утримання, але позивачка позбавлена можливості отримати таку згоду від відповідача, та вважає, що такий тимчасовий виїзд дитини на відпочинок не порушить прав відповідача на спілкування з дитиною та на участь його у вихованні дитини, та приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: approved