Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, позовні вимоги якого в ході судового розгляду були збільшені, з тих підстав, що між нею та відповідачем 30.03.2012р. було укладено договір, у вигляді письмової розписки, на оформлення та виготовлення технічної документації по вводу в експлуатацію двох будинків № 48 та № 49 по вул.. Яблунева в с.Гора, Бориспільський район, Київська область. На виконання вказаних послуг вона надала відповідачу аванс в розмірі 5400 доларів США, про що останній написав розписку. Цього ж дня, вона оформила у нотаріуса довіреність на представлення [PERSON]Б її інтересів по оформленню документації, а також передала [PERSON] потрібні наявні документи на будинки в копіях. На виконання умов договору, 12.04.2012 р. вона доплатила відповідачу 2000 доларів США, про що останній написав розписку. В листопаді. 2012 р. відповідач повідомив її, що для завершення оформлення документів на будинок № 48 по вул..Яблунева, с.Гора, необхідна доплата в розмірі 3100 доларів США. Вказані кошти нею були передані відповідачу 19.11.2012 р., про що складено розписку. Термін виконання взятих зобов»язань відповідачем неодноразово продовжувалися до 01.04.2013 року. Однак відповідачем умови договору виконані не були, і на її звернення кошти не повернув, а повідомив, що взяті в неї кошти він розтратив - злітав з сімєю в Єгипет, а обіцяні документи по вводу в експлуатацію двох будинків він і не збирався оформляти. А тому просила суд стягнути з відповідача на її користь частину заборгованості в розмірі 3100 доларів США і понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1050,59 грн. та понесених витрат на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Крім того, вважає, що відповідач за неможливість виконання грошового зобов»язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми за період з 24.04.2013 р. по 23.04.2016 року, що становить 2457 грн. 73 коп., а також проценти від суми позики за період з 24.04.2013 р. по 23.04.2016 р. в розмірі подвійної облікової ставки, що становить 25\~690 грн.70 коп., які також просила стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити та розглядати справу за його відсутності, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, відповідно до ст..74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заперечень щодо позову не надходило, а тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача проти такого порядку не заперечував. Дослідивши матеріали по справі, суд знаходить позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 30.03.2012 року було укладено договір, у вигляді письмової розписки, на надання послуг виготовлення документів по введенню в експлуатацію будинків № 48 та №49 по вул.. Яблунева, с.Гора, Бориспільський район, Київська область, з терміном виконання замовлення 3 місяці. На виконання вказаних послуг було передано 5\~400 доларів США, які отримав [PERSON], про що зазначив у власноручно написаній розписці. ( а.с.7). Після чого 30.03.2012 р. [PERSON] оформила нотаріальну довіреність на представлення її інтересів [PERSON] по оформленню будинків. ( а.с.10). В подальшому для завершення оформлення документів відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] ще кошти: 12.04.2012 року - 2000 доларів США, 19.11.2012 року- 3100 доларів США, про що було складено відповідні розписки, написані власноручно відповідачем.( а.с.8,9). Як вбачається з пояснень позивача, викладених в позовній заяві, за усним проханням відповідача [PERSON] термін виконання ним взятих зобов»язань було продовжено до 01.04.2013 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка або інші документи, що посвідчують передання позикодавцем визначеної грошової суми є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки або інші документи, що посвідчують передання позикодавцем визначеної грошової суми чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обовязковою для застосування судами України. Частиною 2 статті 192 ЦК України визначено, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Як видно зі змісту розписки від 03.12.2014 року, відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 240137,00 доларів США, які зобовязався повернути в строк до 15.07.2015 року, а позивач набув права вимагати повернення позики. У відповідності до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит наданий в іноземній валюті, суд у регулятивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, станом на 01.04.2013 року позивач не отримав вищезазначених документів по вводу будинків в експлуатацію, і не отримала жодного підтверджуючого документу чи офіційного листа від виконавця, відповідача, про те, що роботи за договором виконано частково чи у повному обсязі. Враховуючи дану обставину, позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати документи чи повернути надані кошти. Однак відповідач свої зобов»язання за договором не виконав, зустрічей з позивачем уникає, грошових коштів не повернув. Таким чином, на даний час сума боргу становить 3100,00 доларів США, а тому він підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку. У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Крім того, згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його устрок, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України). Звернення до суду з вимогою про повернення суми за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 Цивільного кодексу України. Таким чином, позикодавець має право на одержання від позичальника сум, передбачених частиною 2 статті 625 та частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, який зазначений в уточненій позовній заяві, відповідачу позивачем було нараховано 3% річних за час прострочення грошового зобов»язання за період з 24.04.2013 р. по 23.04.2016 року в розмірі 2\~457 грн.73 коп., а також нараховано проценти за період з 24.04.2013 р. по 23.04.2016 р. в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка складає 25\~690 грн.70 коп.( а.с.34,35) З огляду на зазначене, суд вважає, що вказані 3% річних в розмірі 2\~457,73 грн. та проценти в розмірі 25\~690,70 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України 02 червня 2011 року № 3460-УІ "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу вдавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-УІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтями 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 вказаної постанови Пленуму, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо зв'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної їви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також рахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ « Адвокатська компанія « Ліга Справедливості» 13.04.2016 року було укладено договір про надання юридичних послуг. (а.с.38). За умовами якого, ТОВ « Адвокатська компанія « Ліга Справедливості» надати позивачу юридичну консультацію та складання позовної заяви до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. При цьому позивач зобовязаний оплатити виконавцю грошові кошти в сумі 1500,00 грн. за виконану роботу. Факт отримання позивачем юридичних послуг підтверджується, копіями квитанцій: № 60 від 13.04.2016 р., згідно якого позивач оплатив вартість наданих йому послуг у сумі 750,00 грн. (а.с.40), № 111 від 24.05.2016 р., згідно якого позивач оплатив вартість наданих йому послуг у сумі 750,00 грн. (а.с.41), та актом прийому-передачі послуг (а.с.42). З цього слідує, що позивачем понесені витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн. позивачем не надано належних доказів на підтвердження цієї обставини, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити. Статтею 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, в тому числі і витрати на правову допомогу. Згідно наданих квитанцій, позивач поніс судові витрати в сумі 1050 грн. 59 коп. судового збору (а.с.2,43) та витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial