Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

25.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «ЯВІР-2000», в якому просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду, та свої вимоги мотивує наступним. З 01.09.2011 року позивач працював на посаді охоронця ПП «ЯВІР-2000». 17.07.2015 року позивач був мобілізований згідно Указу Президента «Про часткову мобілізацію». 07.11.2016 року [PERSON] після проходження строкової військової служби, продовжив свою службу, уклавши контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України. Згідно п. 5 зазначеного контракту, контракт укладено з 07.11.2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 14.09.2018 року керівництвом Сумського прикордонного загону позивачу було передано лист від ПП «ЯВІР-2000», яким відповідач надіслав витяг з наказу № 111-К від 03.09.2018 року про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку з добровільним укладенням контракту на військову службу, розрахунковий лист та просив повідомити адресу, за якою направити позивачу трудову книжку. Трудову книжку позивач так і не отримав. Позивач не згоден з наказом про звільнення, та зазначає, що звільнення з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України можливе лише у випадку, коли відсутні обставини, передбачені ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, а саме: за відсутності особливого періоду. Однак, станом на час призову позивача до лав Збройних Сил України у 2015 році, а також станом на 07.11.2016 року, коли позивач уклав контракт, особливий період в Україні діяв, і його ніхто не відміняв. При цьому позивач посилається на розяснення голови Верховного суду в листі ВС від 13.07.2018 року, згідно якого вказано, що особливий період в Україні діє від 17.03.2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» і по сьогодні. За вказаних підстав, позивач вважає, що його було незаконно звільнено, в звязку з чим просить поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, та моральну шкоду у сумі 5000 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, подала письмовий відзив (а.с.37-43), суть якого зводиться до наступного. Відповідач вважає, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності з законом, оскільки на даний час відсутній особливий період в Україні. Відповідач вказує, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює стан мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Також відповідач зазначає, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Таким чином, на думку відповідача, гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України поширюються на працівників, прийнятих на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду або у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Відповідач зазначає, що особливий період в Україні діяв згідно Указів Президента України «Про часткову мобілізацію» в такі періоди: з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року, з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року, з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року, з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. Відповідач вважає, що станом на дату звільнення позивача 04.09.2018 року особливий період не діяв, а тому звільнення позивача є законним. Відповідач вказує, що розяснення голови ВС носить рекомендаційний характер та не може бути автоматично застосовано судом. Вважає, що суд повинен керуватися принципом верховенства права. Відповідач вважає, що у постановах Верховного Суду викладаються субєктивні погляди щодо правозастосування, та зазначає, що Верховний Суд не є правотворчим органом, його постанови не мають характеру нормативно-правових актів. Відповідач вказує, що заповнення прогалин у законодавстві чи офіційне тлумачення не належать до повноважень Верховного Суду. З приводу направлення трудової книжки відповідач вказав, що позивач не повідомив в письмовій формі свою згоду на відправлення трудової книжки по пошті з вказанням поштової адреси. Щодо моральної шкоди відповідач також заперечує, вважає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження щодо нанесення йому моральної шкоди відповідачем. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно з вимогами ст.\~\~15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що з 01.09.2011 року позивач працював на посаді охоронця ПП «ЯВІР-2000». 17.07.2015 року позивач був мобілізований згідно Указу Президента «Про часткову мобілізацію». Дані обставини сторонами не оспорюються. 07.11.2016 року [PERSON] після проходження строкової військової служби, продовжив свою службу, уклавши контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (а.с.5) Згідно п. 5 зазначеного контракту, контракт укладено з 07.11.2016 року до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.5). Наказом ПП «ЯВІР-2000» № 111-к від 03.09.2018 року [PERSON] був звільнений з посади охоронника в звязку з добровільним заключенням контракту на військову службі згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.8). Даний наказ був надісланий позивачу за місцем проходження військової служби листом від 04.09.2018 року (а.с.6), та отриманий позивачем 14.09.2018 року від керівництва Сумського прикордонного загону. Разом з наказом про звільнення позивачу був надісланий розрахунковий лист за серпень 2018 року та вересень 2018 року (а.с.7). Суд зауважує, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (стаття 24 Конституції України). Згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною пятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною пятою статті 61 Закону України "Про освіту". Частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. 07.11.2016 року позивач [PERSON] уклав з Державною прикордонною службою України контракт на проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, за умовами пункту пятого цього Контракту він є строковим та укладається за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.5, зворот). Як вбачається з письмового відзиву відповідача, ПП «ЯВІР-2000» вважає, що звільнення [PERSON] проведено у повній відповідності з вимогами закону. Основний аргумент відповідача це те, що на дату звільнення позивача не діяв особливий період в Україні, оскільки відповідач вважає, що в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Однак суд вважає, що доводи відповідача про те, що на дату звільнення позивача 04.09.2018 року не діяла така умова проходження військової служби, як особливий період є неприйнятними, виходячи з таких підстав. Відповідно до абз. 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303/2014 "Про часткову мобілізацію" (Указ N 303/2014). Строк 45 діб, визначений у даному Указі, є строком тривалості мобілізації, а не тривалості особливого періоду в Україні. Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.04.2018 року, справа №205/1993/17-ц. Таким чином, особливий період в Україні діє, і діяв на момент прийняття відповідачем наказу про звільнення позивача. Тому суд приходить до висновку, що відповідачем ПП «ЯВІР-2000» порушено норму законодавства, що надає гарантії окремим категоріям працівників при звільненні, а саме ч. 3 ст. 119 КЗпП України, оскільки за позивачем [PERSON], який уклав контракт на проходження військової служби під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, зберігається його місце роботи. За вказаних обставин, позовні вимоги про поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. В звязку з вищевикладеним, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно інформації, яка міститься в матеріалах справи та не заперечувалась сторонами, середньомісячна заробітна плата позивача у серпні складає 3522,20 грн., що визначена як оплата мобілізованим без відшкодування державою (а.с.7). Інформації про розмір заробітної плати за липень 2018 року сторонами суду не надано. Тому, розмір середньоденної заробітної плати суд розраховує з урахуванням того, що у серпні 22 робочих дні, таким чином: 3522,20 грн. : 22 = 160,1 грн. Відповідно до\~Постанови\~КМУ №\~100\~від 08.02.1995\~року «Про\~затвердження порядку\~обчислення середньої\~заробітної плати»,\~приймаючи до\~уваги,\~що позивач\~був звільнений\~04.09.2018 року,\~середній заробіток, який підлягає сплаті в звязку з вимушеним прогулом складає:\~160,1 грн. (середньоденна заробітна плата) х 97 робочих днів\~(кількість робочих днів з наступного дня після звільнення 05.09.2018 року по день винесення рішення 23.01.2019 року) = 15 529,70 грн. Отже, з ПП «ЯВІР-2000» на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15592 грн., з утриманням податків та інших обовязкових платежів з вказаної суми при її виплаті. При цьому, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, позивач, в звязку порушенням його законних прав, має право на відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що незаконне звільнення вже явилося причиною моральних страждань позивача. Так, проходячи військову службу за контрактом в особливий період, та розраховуючи на те, що за ним згідно закону повинно зберігатись його робоче місце, позивач раптово дізнався, що його було звільнено, в звязку з чим він був вимушений звертатися до суду за відновленням свого порушеного права, що призвело до душевних хвилювань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя. З огляду на розмір нарахованого судом середнього заробітку, суд вважає суму 1000 грн. достатньою та справедливою сатисфакцією для відшкодування моральної шкоди. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 1409,60 грн. судового збору (704,80+704,80), в звязку з задоволенням вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та частковим задоволенням вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial