Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду із позовом до Макарівської селищної ради Київської області (далі - відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. В обгрунтування\~позову, посилалась на те, що 30.12.1996 року [PERSON] на підставі рішення Макарівської районної адміністрації від 31.10.1996 року за № 479 отримав Сертифікат серії КВ № 0064500 про право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СПО «Макарів» розміром 4,15 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 7 232 грн. 12.06.2009 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом право на земельну ділянку перейшло до [PERSON] 02.11.2018 року позивач звернулася до Макарівської районної державної адміністрації Київської області із заявою про виділення в натурі земельної частки (паю). 30.11.2018 року Макарівська районна державна адміністрація Київської області надала відповідь на вищезазначену заяву, а саме про те, що для прийняття розпорядження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної часки (паю) необхідно додати викопіювання із Схеми поділу земельних часток (паїв) по СТОВ "Макарів" та виписку (довідку) із протоколу розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) із номером земельної частки). У зв`язку з цим, позивач звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Разом з тим, станом на 30.05.2020 року рішення за вищезазначеною заявою відповідачем не прийнято. Наведені вище\~обставини стали\~підставою для\~подання до\~суду позивачем\~в порядку\~цивільного судочинства\~даного позову,\~в якому\~з урахуванням\~заяви про\~зміну предмету\~позову просила:\~зобов`язати відповідача\~надати дозвіл\~на розробку\~технічної документації\~із землеустрою\~щодо встановлення\~меж земельної\~ділянки в\~натурі для\~відведення земельної\~ділянки у\~приватну власність\~для ведення\~особистого селянського\~господарства (пай)\~площею 4,1500\~га на\~території Макарівської\~селищної ради,\~яка перебуває\~у колективній\~власності СПО\~"Макарів"\~розміром 4,15\~в умовних\~кадастрових гектарах\~без визначення\~меж цієї\~частки в\~натурі;\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~судовий збір\~ та\~витрати на\~правову допомогу. Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області Мазки Н.Б. від 25.06.2020 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області Мазки Н.Б. від 31.03.2021 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 22.06.2021 р. ухвалу суду від 31.03.2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. На підставі розпорядження №34 від 02.09.2021 р. та протоколу повторного автоматизованого розподілу від 02.09.2021 р. дану справу передано на розгляд судді Косенко А.В. Ухвалою судді Косенко А.В. від 06.09.2021 р. дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19.10.2021 р. Також вказаною ухвалою прийнято заяву позивача про зміну предмету позову. У судове засідання позивач не прибула, подала заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи просила провести у її відсутність. Відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання 19.10.2021 року свого представника не направив, заяв, клопотань до суду не подавав. У зв`язку з наведеним суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 30.12.1996 року [PERSON] на підставі рішення Макарівської районної адміністрації від 31.10.1996 року за № 479 отримав Сертифікат серії КВ № 0064500 про право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СПО «Макарів» розміром 4,15 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 7 232 грн. 13.04.2018р. з метою оформлення Земельної частки позивач звернулася до Відділу Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області з заявою щодо надання інформації відносно Земельної частки. 20.04.2018р. Відділ Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області повідомив позивача про відсутність інформації щодо виділеного номера Земельної ділянки згідно Схеми поділу земельних часток (паїв). 29.08.2018р. позивач звернулася до відповідача Макарівської селищної ради Київської області з запитом на надання інформації щодо місця розташування Земельної ділянки. 10.09.2018р. відповідач надав відповідь про те, що не має змоги надати позивачу запитувану інформацію, так як документи СТОВ "Макарів" передані на зберігання в комунальну установу «Об`єднаний трудовий архів сільських та селищних рад Макарівського району, що знаходиться в приміщенні відповідача. В подальшому позивач звернулася до Макарівської районної державної адміністрації Київської області з запитом на надання інформації щодо місця розташування земельної ділянки. 28.09.2018р. Макарівська районна державна адміністрація Київської області повідомила, що матеріали щодо розподілу земельних ділянок зберігаються у Макарівській селищній раді Київської області. Таким чином позивачу не вдалося отримати інформацію щодо належної їй на праві власності земельної ділянки. 02.11.2018р. позивач отримала від Макарівської районної державної адміністрації Київської області архівну копію рішення «Про затвердження науково-технічної документації по паюванню сільськогосподарських угідь, переданих у колективну власність СПО «Макарів» смт. Макарів Макарівського району. 02.11.2018р. позивач звернулася до відповідача із заявою про виділення в натурі земельної частки (паю). 05.11.2018р. позивач отримала відповідь на вищезазначену заяву, в якій йшлося про те, що земельні частки (паї) СПО «Макарів» розташовані поза межами населених пунктів Макарівської селищної ради, тому в силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, якими внесено зміни до Земельного кодексу України, зокрема до ст. 83, беручи до уваги зміст ст. 122 Земельного кодексу України селищна рада не є розпорядником територій. 02.11.2018р. позивач звернулася до Макарівської районної державної адміністрації Київської області із заявою про виділення в натурі земельної частки (паю). 30.11.2018р. Макарівська районна державна адміністрація Київської області надала відповідь на вищезазначену заяву, а саме про те, що для прийняття розпорядження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) необхідно додати викопіювання із Схеми поділу земельних часток (паїв) по СТОВ «Макарів» та виписку (довідку) із протоколу розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) із номером земельної частки (паю). У зв`язку з цим позивач звернулася до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. На особистому прийомі у голови Макарівської селищної ради позивачу було повідомлено, що номер вказаній земельній частці не присвоєно і взагалі такої земельної частки немає і що питання позивача щодо виділення в натурі земельної ділянки може бути вирішено лише на підставі рішення суду. 7.12.2018р. позивач звернулася до Відділу Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області про надання інформації щодо вільних номерів земельних ділянок по Макарівській селищній раді Макарівського району Київської області. 16.01.2019р. позивач отримала відповідь на вищезазначену заяву, в якій йшлося, що згідно з відомостями Державного земельного кадастру по Макарівській селищній раді наявні наступні вільні номери земельних ділянок: №№ 36,43, 47, 55,58,60, 66, 80, 99, 100, 114, 117, 119, 125, 131, 145, 146, 148, 156, 165-168, 259, 282, 285, 286, 292, 298, 316, 349, 350-353, 358,360, 363, 370-379, 386, 394, 403, 414-417, 429, 434, 471. 22.04.2019р. позивач отримала Витяг із протоколу № 33 засідання постійної комісії Макарівської селищної ради з питань агропромислового комплексу та земельних відносин від 22.04.2019р. про те, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (пай) площею 4,1500 га на території Макарівської селищної ради було прийнято рішення, що рекомендовано довчити. Разом з тим, станом на 30.05.2020 року рішення за вищезазначеною заявою відповідачем не прийнято. Вирішуючи даний спір суд виходить з також з наступного. Відповідно до п. 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (паи). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 5 червня 2003 року № 899-IV (далі - Закон № 899-IV) право на земельну частку (пай) мають, зокрема, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай). Згідно з вимогами ст. 2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською)) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право па земельну частку (пай), також є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину. Відтак на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.06.2009 р. зареєстрованого в реєстрі за № 2-1527 позивач є повноправним власником даної земельної ділянки. Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Як вбачається з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до Закону України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» повноваження щодо виділення земельних ділянок, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільським господарським кооперативам належить сільським, селищним, міським радам та районним державним адміністраціям. Разом з тим, у постанові Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме: сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; індивідуального дачного будівництва. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів належить до виключної компетенції Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. Змінами, внесеними Законом України № 5245-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо розмежування земель державної та комунальної власності» районні державні адміністрації були позбавлені повноважень щодо передачі земельних ділянок державної власності за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Позивач, у відповідності до вимог законодавства ще в 2018 р. зверталася як до Відповідача так і до Макарівської районної державної адміністрації Київської області 3. відповідними заявами. Однак станом на момент звернення Позивача з даним позовом, такі заяви належним чином не розглянуті та рішення щодо них не прийняті, що суперечить чинному законодавству України. Стаття 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Разом з тим, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 зі змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Посадові особи Відповідача пояснювали Позивачу, що така бездіяльність з їхньої сторони спричинена тим, що Земельна частка Позивача немає номеру і взагалі її немає. Однак, як вбачається з вищезазначеної постанови пленуму при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Як вбачається з відповіді Відділу Держгеокадастру Макарівського району Київської області від 16.01.2019 р., згідно з відомостями Держгеокадастру по Макарівській селищній раді наявні вільні номери земельних ділянок. Відтак, відповідач має змогу надати позивачу земельну частку (пай) із вільних земельних ділянок. Проте, в порушення умов законодавства відповідач протиправно не розглядає вищезазначені заяви позивача. Питання землеустрою врегульовано главою 31 ЗК України. Статтею 11 Закону № 899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з приписами ст. 186 ЗК України проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) погоджуються відповідною сільською, селищною, міською радою і стверджуються на зборах більшістю власників земельних часток (паїв) у межах земель, що перебувають у власності (користуванні) такого сільськогосподарського підприємства, що оформляється відповідним протоколом (ч.5). При цьому, частиною 6 цієї ж статті визначено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Як зазначалося вище розгляд відповідачем заяви позивача про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) 22.04.2019 р. зупинився на позиції «довчити». Станом на 30.05.2020 р. відповідачем не прийнято жодного вмотивованого рішення щодо вказаної заяви, чим грубо порушено як вимоги законодавства так і права позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вимогами ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушень - пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.\~3\~ст.\~12,\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України, \~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки позивачкою доведено ті обставини на які вона посилалась, відповідачем їх не спростовано. Щодо розподілу судових витрат слід вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України: інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. До таких витрат належать з-поміж інших, витрати на професійну правничу допомогу. Так позивачем при подачі даного позову сплачено судовий збір в розмірі 1681,60 грн. (документально підтверджений а.с. 1). Оскільки позивачем зменшено позовні вимоги, тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 840,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача - пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, решта сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн., у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд керується вимогами ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. На їх підтвердження до позову додано договір про надання правової допомоги (а.с. 38-42), додаткову угоду (а.с. 73), акт наданих послуг (а.с. 44), платіжне доручення про оплату послуг адвоката у сумі 1005,03 грн. (а.с. 37). При цьому, Верховний Суд висловив позицію щодо порядку компенсації витрат на правничу допомогу, а саме, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Оскільки позов\~задоволено повністю,\~підстав для\~звільнення відповідача\~від їх\~стягнення судом\~не встановлено,\~а також\~такі витрати\~в розумінні\~ст.\~137\~ЦПК України\~підтверджені належними\~доказами, що є достатнім для задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, тому такі витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved