Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] та просить виселити [PERSON] з належного їй на праві особистої власності будинковолодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач по справі [PERSON] її син. Відповідно до договору дарування від 26.05.2011р. та витягу про держав ну реєстрацію прав вона являється власницею 52/100 частин будинковолодіння під [ADDRESS], де постійно зареєстрованими є вона та її мати [PERSON] [INFO]. Відповідач по справі за даною адресою не зареєстрований. Наведені вище обставини підтверджуються копією договору дарування та ви тягу, а також довідкою КП "Надія" №90І від 13.03.2014р. та довідкою про ви писку з домової книги про склад сім"ї та прописку за № 6113 від 20.10.2013р. ЇЇ син, відповідач по справі, до 2010 року проживав у будинку, а потім за власною заявою був знятий з реєстрації і проживав окремо. У 2007році користуючись похилим віком її матері та її станом здоров"я вибравши момент, коли її не було у м. Стрий, обманним шляхом ввівши у оману її матір, оформив договір дарування 52/І00частин будинковолодіння у [ADDRESS] на себе. У 2008 році, коли вона дізналася вказаний обман вона звер нулася до суду, який своїм рішенням від 20.09.2010 року визнав попередній до говір дарування недійсним. Після винесення судом такого рішення у 2010 році відповідач по справі, різко змінив відношення до неї та почав приходити у будинок вчиняти сварки, скандали, бійки, погрожувати розправою. Спочатку вона намагалася примиритися з сином,терпіла його знущання та по гризи, але коли справа дійшла до бійок, до реальних погроз спричинити їй важкі тілесні пошкодження та смерті, вимушена була звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав та свого здоров"я. ЇЇ неодноразові звернення до правоохоронних органів спочатку не сприймалися серйозно, їй рекомендували примиритися з сином, почекати, що з ча сом він змінить своє відношення до неї, все налагодиться. Однак бездіяльність з боку правоохоронних органів привела до більше не гативних наслідків, її син почав зловживати спиртним, його поведінка ставала все агресивнішою та наглішою, постійні образи та погрози, бійки зробили її життя нестерпним:я почала боятися, жити у постійному страху.проводити ночі просто на вулиці або на вокзалі. 03.12.2013 року відповідач був засуджений за ст.125 ч.1 КК України за спричинення їй легких тілесних пошкоджень, а 02.07.2014 року його засудили за ч. 1 ст.І22 КК України за спричинення їй середньої важкості тілесних пошкоджень. Однак як після першого вироку, так і після наступного відповідач жодних висновків для себе не зробив. Після оголошення вироку у грудні 2013 року того ж вечора вчинив у будинку скандал з бійкою, а до липня 2014 р. тричі вимушена була звертатися до органів міліції та прокуратури. Після засудження 02.07.2014 року знову почав "піднімати на неї руку", спричинив їй тілесні пошкодження і вона вимушена була звертатися за медичною допомогою та проведенням судової експертизи. Відповідач проживає у її будинку без її згоди та реєстрації, добро вільно залишити житло не бажає,створює своєю поведінкою неможливі та нестерпні умови для проживання. Таким чином, відповідач по справі систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для неї та її перестарілої матері проживання з ним у її будинку, а заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та додатково пояснила, що позивач перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння, влаштовує в квартирі скандали, руйнує майно в квартирі та б»є її, за що відповідача двічі було притягнуто до кримінальної відповідальності ( 03.12.2012 року за ч.1 ст. 125 та 02.07.2014 р за ч.1 ст. 122), вона боїться за своє життя, подальше спільне проживання неможливе. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив, та пояснив, що все своє життя проживає в будинковолодінні [ADDRESS], іншого житла у нього немає. На даний час проживає без реєстрації. Його мама постійно налаштовує проти нього його бабцю і на грунті цього між ним та позивачкою часто виникають конфлікти. Так дійсно мало місце побиття ним позивачки, однак за це він поніс покарання та був засуджений Стрийським міськрайонним судом 03.12.2012 року за ч.1 ст. 125 та 02.07.2014 р за ч.1 ст. 122 КК України. Просить в позові відмовити, оскільки він не має куди йти проживати. Заслухавши позивачку, відповідача, перевіривши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ст. 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ч.1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В судовому засіданні достовірно встановлено та визнано сторонами, що як вбачається із матеріалів справи, встановлено, що відповідно до договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 26.05.2011р. серії ВРК № 834177 та витягу про держав ну реєстрацію прав від 10.06.2011 року позивачка [PERSON] являється власницею 52/100 частин житловомго будинку по [ADDRESS] Згідно довідки КП "Надія" №90І від 13.03.2014р. та довідкою про ви писку з домової книги про склад сім"ї та прописку за № 6113 від 20.10.2013р. в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані та проживають позивачка, а також її мати [PERSON] [INFO]. Згідно вироку Стрийського міськрайонного суду від 03.12.2013 року відповідача [PERSON] засуджено за ч.1 ст. 125 КК України до 600,00 гривень штрафу за нанесення позивачці в квартирі [ADDRESS] множинних ударів дерев»яним бруском в різні частини тіла, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження. Згідно вироку Стрийського міськрайонного суду від 02.07.2013 року відповідача [PERSON] засуджено за ч.1 ст. 122 КК України до 2 (двох) років позбавленя волі та згідно ст. 75 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки за нанесення позивачці в квартирі [ADDRESS] ударів кулаками по тулубу в область правих ребер, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді перелому 8-9 ребер, які відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження за ознакою довготривалого розладу здоров»я. Підсумовуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що систематичними порушенням відповідачем правил співжиття роблять неможливим його проживання з позивачкою в спірній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, а тому необхідно виселити [PERSON] з будинковолодіння [ADDRESS] без надання іншого житла.

Outcome: approved