Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "Надра" про визнання кредитного договору недійсним. В позовній заяві зазначав, що 19 вересня 2007 року між ВАТ "Надра" (надалі ПАТ КБ „Надра") та [PERSON] було укладено кредитний договір №14/2007/2206/Фжк. Позивач зазначав, що укладаючи кредитний договір від 19.09.2007 р. Відповідачем було порушено вимоги п.п.3.1.,3.3.постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну обов'язковими для виконання усіма фінансовими установами"п.3.8. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме йому не було надано повної, доступної та достовірної інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та інших фінансових зобов'язань, пов'язаних з кредитом, зокрема, не надано інформації про умови кредитування, реальну процентну ставку по кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту, виду і предмету кожної супутньої послуги та обґрунтування їх вартості. Крім того зазначав, що Банк не попереджав і не надавав інформацію щодо методики визначення валютного курсу та валютних ризиків. Окрім того, підставою позову також визначив, що умови кредитного договору є несправедливими і такими, що порушують принцип рівності сторін, оскільки Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, що суперечить ч.10 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Несправедливою на думку позивача, є також те, що договір не передбачає будь-якої відповідальності Банку за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, та навпаки, відповідальність позичальника в своїй більшості передбачена у подвійному розмірі, що в свою чергу свідчить про нечесну підприємницьку практику. Отже, посилаючись на ст. 11,18,22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 203,215 ЦК України, вважав, що кредитний договір на час його укладання підписано з порушенням ч. 1,3 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, крім вищезазначеного, і те, що договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлено правочином, просив суд визнати недійсним кредитний договір №14/2007/2206/Фжк від 19.09.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ "Надра". У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ КБ "Надра" проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову та заявлення його з надуманих підстав. Представник відповідача зазначала, що договір був підписаний позивачем, йому було роз'яснено вартість кредиту, він ознайомлений з умовами кредитування, йому було надано пам'ятку з роз'ясненням усіх складових кредиту, про що він особисто підписався, попередньо ознайомився з письмовим проектом договору, погодився на його умови, наслідком чого стало його укладання. Окрім того, позивач неодноразово звертався до Банку з заявами про реструктуризацію заборгованості, які були задоволенні. Також Банком йому пропонувалося перейти з валютного на гривневий кредит, і з 2007 року жодного позову щодо недійсності до суду не подавав, до Банку не звертався, звернувшись до суду лише після того, як ПАТ КБ "Надра" подав до Хортицького районного суду м.Запоріжжя позов про стягнення заборгованості. Вважаючи подання даного позову ухиленням позичальника від виконання взятого на себе зобов'язання, ПАТ КБ "Надра" просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, і оглянувши у судовому засіданні оригінал кредитної справи [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, а саме положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 Цивільного кодексу України, Закону України "Про національний банк України", ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність",ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахування актів цивільного законодавства. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За кредитним договором банк зобов'язується видати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором(ст.1054 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" повинна надаватися споживачу до укладення договору, але ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом із матеріалів кредитної справи, 19 вересня 2007 року між Публічним акціонерним товариством в особі Відділення ПАТ КБ "Надра" Запорізьке РУ та [PERSON] було укладено кредитний договір № 14/2007/2206/Фжк, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 60000 доларів США в порядку та на умовах визначених цим договором(а.с.13-15) Відповідно до п. 1.3.1 договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки 11,74% відсотків річних. Згідно з п. 3.3.2. Договору Позичальник зобов'язується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж, сума якого складає 656,50 доларів США, строком до 17.09.2027 року. У разі прострочення Позичальником строку сплати мін погашенню Кредиту, визначених у п.п. 3.3.3. Позичальник подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожен день прострочення, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення (п. 5.1. Договору). Згідно п. 5.2 Договору Позичальник зобов'язаний в разі порушення вимог договору сплачувати штрафні санкції в розмірі 10 відсотків від суми кредиту, за кожен випадок. 13.07.2009 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Надра" було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №14 /2007/2206/Фкж від 19.09.2007 року, згідно якого сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції.(а.с.16-22) Додатком №1 до Додаткової угоди №1 від 13.07.2009 року встановлено узгоджений сторонами графік погашення кредиту після реструктуризації (а.с. 23-27). 27.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору №14/2007/Фжк від 19.09.2007 року, згідно якого сторони домовилися викласти кредитний договір у новій редакції.(а.с.28-35) Додатком №1 до Додаткової угоди від 27.07.2011 року встановлено узгоджений сторонами графік погашення кредиту після реструктуризації (а.с. 36-39). 27.07.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №3 до кредитного договору №14/2007/2206/Фкж від 19.09.2007 року. Відповідно до цієї угоди сторони дійшли домовленості про прощення нарахованих штрафів та пені у розмірі 1981,19 доларів США. (а.с.40). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору(п.10). На вказану обставину посилаються у тому числі як на підставу своїх вимог позивач. Як кредитний Договір, так і Додаткові угоди до нього підписані Позичальником - [PERSON] Із змісту Договору вбачається, що між сторонами укладені Договори про надання споживчого кредиту, в п.1.2. договору Позичальник взяв на себе зобов'язання використовувати одержані кошти за цільовим призначенням, яким є придбання нерухомості-квартири №68 у буд. 18 вул. Калнишевського у м. Запоріжжі, витрати страхувальника за договором страхування нерухомого майна, витрати пов'язані із оформленням кредиту. Як вбачається з п.1.3.1 кредитного договору, відсоток за користування кредитом становить 11,74% річних, п. 1.3.2 зазначено, що комісія за видачу кредиту складає 1,5% від суми Кредиту і сплачується одноразово.(а.с. 13). Підписуючи даний договір позивач засвідчив, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, також перед укладанням договору від отримав від банку Пам'ятку про вартість наданих послуг відповідно до вимог п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", про що власноруч підписався. Таким чином, зміст розділів 1-3 кредитного договору спростовує посилання позивача стосовно того, що відповідачем під час укладення кредитного договору не було надано повної інформації щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитом, що на думку позивача є нечесною підприємницькою діяльністю. На виконання ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в п.1.3.1 кредитного договору міститься інформація щодо типу, виду, розміру відсоткової ставки. За змістом Анкети-заяви на отримання кредиту від 31.08.2007 року, [PERSON] підтверджує, що йому відома інформація про умови кредитування, що надається в рамках кредитного договору та він підтверджує отримання повної і достовірної інформації про кредити. Окрім того, позивачу було видано пам'ятку клієнта, яка містить усі суттєві умови договору, розпис вартості кредитних послуг, ризики, діючи процентні ставки, особливі умови, переваги даного продукту та його недоліки, оригінал якої міститься у кредитній справі і оглянутий у судовому засіданні. Про отримання цієї пам'ятки 19.09.2007 року [PERSON] особисто підписався у ній. Факт обізнаності з усіма умовами договору, зокрема підтверджується також і укладенням додаткових угод до кредитного договору, заявою [PERSON] від 07.07.2009 року, де він просить застосувати реструктуризацію заборгованості у зв'язку із зниженням доходів і просить банк про зниження щомісячного платежу на 30%. Крім того, представник позивача у судовому засіданні підтвердив той факт, що з моменту укладання позивач має примірник кредитного договору, факт того, що він підписав договір не спростовує, і даний факт у судовому засіданні підтвердив також і представник відповідача. Суд погоджується з доводами банку про те, що вся необхідна інформація, визначена ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", міститься в анкеті-заяві про отримання кредиту від 31.08.2007 року, пам'ятці клієнта "Кредит на придбання споживчої нерухомості" від 19.09.2007 року, у кредитному договорі від 19.09.2007 року та Додаткових угодах до нього, які особисто підписані позивачем. Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний, та кредитний договір виконувався сторонами, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку, подавав заяви на реструктуризацію у тому числі у 2009, 2010 роках, тобто через два - три роки після укладення договору, які задовольнялися Банком, надав Банку довідки з місця роботи, що також було встановлено із матеріалів кредитної справи, оглянутої у судовому засіданні. Посилання позивача на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваного правочину недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами даної цивільної та кредитної справи. Дане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки спростовується його особистим підписом на вказаних документах. Відповідно й посилання на ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним та недоведеним, оскільки Банком при укладенні цього Договору дотримано положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, та Закону України "Про захист прав споживачів", в тому числі вимоги ст. 11 Закону, в письмовій формі надано повну інформацію про умови кредитування, тому позивач безпідставно посилається на порушення цих нормативно-правових актів. Окрім того, принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання) Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Загальними вимогами для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договору, який є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений з його змістом, про що свідчить його підпис у договорі. Встановлення сторонами розміру неустойки за порушення боржником зобов'язання не суперечить чинному законодавству, а тому твердження про несправедливість розділів 4,5 спірного договору, є необґрунтованим. Ці пункти покладають на позичальника певні обов'язки та передбачають право банку застосовувати до нього певну фінансову санкцію за невиконання цих обов'язків, їх зміст є чітким та зрозумілим. Умови договору щодо права банку при порушенні зобов'язання боржником по погашенню кредиту стягувати неустойку не суперечить п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України та моральним засадам суспільства. Вказані розділи 4,5 та п.п. 4.2.4,.4.2.6,4.2.8.,4.3.2.,4.3.7,.4.3.9.,4.3.10,.5.1,5.2.,8.2 мають у тому числі і попереджувальний характер, не призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, а тому не можуть вважатись несправедливими. Оцінка ж надана відповідачем стосовно цих пунктів договору, є суто суб'єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобов'язань. Більш того, між сторонами за цей період (з 19.09.2014 року по 28.07.2014 року) укладалися три Додаткові угоди до кредитного договору, у тому числі і про прощення позивачу заборгованості. Окрім того, цивільний Кодекс України прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту статті 1054 ЦК України можна зробити висновок, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обов'язок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Зі змісту положень кредитного договору, укладеного між банком та [PERSON] вбачається, що сторони, підписавши даний договір, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Отже, посилання позивача на те, що у кредитному договорі не передбачено відповідальності Банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, що є підставою для визнання розділу кредитного договору недійсним, є безпідставними, з огляду на вищевикладене та спростовуються змістом кредитного договору. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для нього умов кредитного договору на момент укладення. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст. ст. 18- 19 ЗУ "Про захист прав споживачів".Також відповідно до Узагальнення ВСУ "Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин" від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України (ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". В даному випадку при укладені кредитного договору між відповідачем та позивачем досягнуто всіх істотних умов і усі істотні умови були виконані, умови кредитного договору не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Оспорюваний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048,1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, слід зазначити, що застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" можливе щодо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір і договір застави були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст.18,19 Закону України "Про захист прав споживачів", а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо розміру неустойки за порушення умов договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для визнання умов договору дискримінаційними або ж несправедливими. Щодо тверджень позивача про неповідомлення про валютні ризики, то відповідно до ст. ст.11,18,21 ЗУ "Про захист прав споживачів", п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. № 541/13808, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, а також висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 у справі щодо захисту прав споживачів кредитних послуг, суд вважає, що при укладенні кредитної угоди від 19.09.2007 р. не було доведено порушення цих прав споживача. Те, що кредитна угода від 19.09.2007 р. визначає надання кредиту в іноземній валюті, не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки ризик зростання (коливання) курсу стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсу валют з часу введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення угоди можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] придбав квартиру для власних потреб, виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав його інтересам і не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Слід також врахувати, що [PERSON] не вказав, яка саме інформація в угоді викладена не чітко та незрозуміло і яким чином вона могла вплинути на його свідомий вибір щодо отримання кредитних коштів. Обставина звернення до суду через 6 років після підписання договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обов'язки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою. При цьому, встановлено, що на даний час у Хортицькому районному суді м.Запоріжжя розглядається цивільна справа щодо стягнення з позивачів заборгованості за кредитним договором на користь банку і провадження по даній справі зупинено до набрання законної сили рішення за позовом до Банку про визнання кредитного договору недійсним. Як встановлено із письмових заперечень Банку станом на 14.08.2013 року сума заборгованості [PERSON] перед Банком становила 78690,22 доларів США, яка на теперішній час не є погашеною. Варто зауважити, що відповідно до ст.. 11 Закону України " Про захист прав споживачів", споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів з дня укладення кредитного договору відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення вищевказаного строку. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору. Судом приймається до уваги той факт, що з відкликанням згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавця кошти або товари, одержані згідно з договором. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів і в матеріалах справи такі відсутні, що він надіслав або надав повідомлення Банку про бажання відкликати згоду, вимогу розірвати договір та повернув кошти, отримані згідно з договором. Доводи позову є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи, в зв'язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання представника на те, що позивач є юридично необізнаним, а на момент укладення договору йому не були роз'ясненні його умови, з огляду на положення ст.68 Конституції України згідно з яким, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, є неспроможними. З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони ПАТ КБ "Надра" порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Таким чином, з огляду на викладене, оспорюваний кредитний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; усі пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, [PERSON] був письмово повідомлено про всі умови надання кредиту, ознайомлений з діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту, що він підтвердив у своїм підписом у анкеті-заяві на отримання кредиту та пам'ятці клієнту. При укладенні оспорюваного договору сторонами була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов такого договору відповідно до їх волі, що стверджується їх підписами на таких договорах, із заявами про тлумачення умов договору [PERSON] до відповідача не звертався. Крім того, встановлено, що позивач не обґрунтував, що відповідно до ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України від 12 травня 1991р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" у вказані договори включені несправедливі умови, і всупереч принципу добросовісності є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, отже позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. У відповідності до ст.88 ЦПК України, стягненню не підлягають і судові витрати.

Outcome: dismissed