Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

27.10.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила визнати Договір про надання споживчого кредиту №11119156000 від 19 лютого 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] недійсним з підстав його невідповідності ч. 1 ст. 203 ЦК України. В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 19.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11119156000, згідно з умовами якого відповідач надав позивачу 70000,00 дол. США, строком з 19.02.2007 року по 19.02.2017 року, а позивач зобов'язався повернути даму суму коштів, сплатити відсотки, комісії в порядку та на умовах, визначених договором. Вказаний договір позивач вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а отже таким, що підлягає визнанню недійсними, оскільки останній не була надана інформація, яка має надаватися під час укладення договору, як споживачу. Зазначає, що умови договору про надання споживчого кредиту є дискримінаційними та несправедливими, а положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], був укладений договір про надання споживчого кредитну №11119156000, згідно з умовами якого Банк надав позивачу 70000,00 доларів США на строк до 19 лютого 2017 року, зі сплатою процентів та комісій, в розмірі та в порядку визначеному умовами договору. 28.08.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 про внесенні змін до графіку погашення кредиту, а 16.11.2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2, якою було внесено зміни до схеми погашення кредиту, кінцевого терміну виконання основного зобов'язання - 19.02.2022 року та доповнено п.2.5. кредитного договору. Додатковою угодою №2 від 16.11.2010 року сторони внесли зміни, зокрема, щодо схеми погашення кредиту шляхом щомісячної сплати ануїтетного платежу, який складає 767, 86 дол. США. Також встановлено та не заперечувалося представником позивача, що відповідачем належним чином виконано умови вказаного вище договору. Разом з тим, позивач вважає, що договір про надання споживчого кредитну №11119156000 від 19.02.2007 року має бути визнаний недійсним повністю. Суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачена можливість сторони в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до п. 10.13 Договору, підписання даного Договору Позичальником свідчить про те, що: - всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; - перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.8.2. договору про надання споживчого кредиту вбачається, що підписанням даного Договору Позичальник підтверджує: - свою здатність виконувати умови даного Договору та/або "Кредитних договорів"; - що даний Договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника; - що Предмет застави до цього часу не є Предметом застави за іншими зобов'язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі та. під арештом (забороною) не перебуває, щодо нього відсутні будь-які обтяження, втому числі і податкова застава, крім обтяжень, передбачених п.2.9. цього Договору; - що відсутні будь-які перешкоди для виконання цього Договору на день його підписання; - що на день підписання Договору відсутні будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, ще можуть істотно та/або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність Позичальника; - що надані Позичальником у Банк документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України; - що Позичальник повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними; - що він не обмежений в дієздатності та укладання цього Договору не потребує узгодження з третіми особами. Оцінюючи матеріали справи та умови укладеного спірного договору, суд вважає встановленим, що позивача, як споживача було ознайомлено з правилами та умовами надання банком кредитування, сукупну вартість кредиту та порядок погашення щомісячних платежів, що свідчить його підпис в договорі про надання споживчого кредиту. Крім того, аналізуючи діюче законодавство вбачається, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач була належним чином повідомлена про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови договору про надання споживчого кредиту та погодилася з ними, підписавши договір. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов договору про надання споживчого кредиту, зокрема, щодо збільшення розміру відповідальності банку, можливості внесення змін та доповнень до даного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. Крім того, суд вважає, при умові того, що у договорі відсутня певна міра відповідальності сторін, але така відповідальність міститься в законі, при настанні певних обставин застосовуються саме положення закону, а тому посилання позивача, що спірний договір містить несправедливі умови по відношенню до позивача, суд вважає необґрунтованим. Таким чином, підписавши Кредитний договір, позивач погодилася з усіма його умовами, вважаючи їх розумними та справедливими. Що стосується доводів позивача в обґрунтування позову на порушення відповідачем вимог п.3.6. Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Вбачається, що відповідна постанова була прийнята після укладення договору про надання споживчого кредиту №11119156000 від 19.02.2007 року. Крім того, як встановлено вище, перед підписання Кредитного договору, позивачу було надано інформацію на виконання вимоги п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача» п.10.13 Договору). Враховуючи викладене вище, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, були порушені при укладанні спірного договору. Доказів в обґрунтування поданого позову як на підставу його задоволення, позивачем не надано. З огляду на викладене, суд не знаходить підстав для визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №11119156000 від 19.02.2007 року. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: dismissed