Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

В червні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення ? частини спільного боргу подружжя. Посилається на те, що 10 жовтня 2013 року Заставнівським районним судом було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] За час перебування у шлюбі до моменту фактичного припинення сімейних відносин ними була придбана квартира №5, що знаходиться в м. Чернівці по вулиці Б. Хмельницького, будинок 40. Право власності на вищевказану квартиру оформлено на відповідача згідно договору купівлі-продажу квартири від 23 грудня 2005 року. Відповідно до умов даного договору (п.5) за погодженням сторін продаж зазначеної квартири провадиться за 227250,00 гривень, що еквівалентно сумі 38064, 63 євро, які сплачувалися наступним чином: 60,086,92 гривень, що еквівалентно сумі в 1064,63 євро на день купівлі та 167163,08 гривні, що еквівалентно сумі в 28000,00 євро, що передавалися продавцю за рахунок отриманого відповідачем кредиту у ВАТ КБ «Надра» від 23 грудня 2005 року. Для забезпечення виконання зобов'язання, що випливає з даного кредитного договору між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 23 грудня 2005 року. Згідно умов даного договору предметом іпотеки виступає квартира №5, що розташована за адресою м. Чернівці, вул. Б. Хмельницького, 40. Для оплати кредитних зобов'язань відповідача, її мати, [PERSON], яка на той час проживала в Італії, 19.01.2006 року надіслала кошти в розмірі 14000,00 євро на її ім'я та щомісячно передавала мені кошти для погашення кредиту в сумі 350 євро. В подальшому відповідач для виплати заборгованості по попередньому кредитному договору уклав новий кредитний договір від 13 березня 2008 року №88-003/ФК, сума кредиту склала 225 000,00 гривень. Для забезпечення виконання зобов'язання по даному кредитному договору між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено договір іпотеки від 13 березня 2008 року. Згідно умов договору предметом іпотеки знову виступила квартира №5, що розташована в м. Чернівці, вул. Б.Хмельницького, 40. Для гарантії виконання зобов'язання позивач виступила фінансовим поручителем. Рішенням Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 21 березня 2016 року визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] зазначену квартиру, виділено кожному по ? частки та припинено спільну сумісну власність на неї. Посилається на те, що в даному випадку поділу підлягає також борг, що виник за кредитним договором та борг перед [PERSON], яка регулярно передавала їм кошти для сплати кредитних зобовязань. На думку позивача, вони з відповідачем перебуваючи у шлюбі, уклали договір позики з її матірю, оскільки отримали 19.01.2006 року кошти в сумі 14000,00 євро та сплачуючи ними в подальшому суму кредитного боргу. Своїми діями вони нібито підтвердили взяття на себе зобовязань щодо повернення вказаної суми її матері. Дії відповідача [PERSON] щодо прийняття коштів в сумі 14000 євро свідчить про його згоду на отримання даних коштів та одночасно з цим взяття на себе зобовязань щодо їх повернення. Вона повністю повернула борг своїй матері [PERSON] Посилається на положення ст.61 ч.3 СК України, відповідно до якої якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, які були отримані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. На думку позивача грошові кошти в розмірі 14\~000 євро є спільним боргом подружжя, а оскільки вони витрачені на придбання спільного майна, яким є вищевказана квартира, то борг повинен бути повернутим. Оскільки вона є власником ? частки квартири, то і борг відповідача, який вона повернула, повинен бути їй повернути в такому ж розмірі, тобто 7000 євро. 30 грудня 2016 року її представником було надіслано відповідачу вимогу щодо повернення вказаної суми боргу в строк до 30 січня 2017 року, однак борг на момент звернення до суду не повернуто. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що дії відповідача щодо прийняття ним коштів свідчать про отримання ним позики, яка бралась з метою погашення боргу за кредитним договором. Також він зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21.03.2016 року підтверджено факт отримання позики, оскільки в ньому йдеться про певні дії відповідача, що свідчать про укладення ним договору позики. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала, надала суду письмові пояснення відповідача. З останніх вбачається, що позивачем надано до позовної заяви запит на грошовий переказ в євро, відповідно до якого 19 січня 2006 року [PERSON] перерахувала на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 14000 євро. Однак даний документ підтверджує тільки факт перерахування [PERSON] своїй дочці [PERSON] коштів в розмірі 14000 євро та отримання останньою даної суми. Разом з тим, вказаний запит не містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення. Таким чином, зазначений документ не може підтверджувати існування відносин позики. Також посилається на те, що 23.12.2005 року відповідач уклав договір купівлі-продажу та кредитний договір, а також цього ж дня заплатив продавцю 60086,92 грн., що еквівалентно на той час 10064,63 євро. Тобто, перший платіж за договором купівлі-продажу вчинено відповідачем ще 23.12.2005 року. Другий платіж [PERSON] сплатив продавцю за рахунок кредиту, отриманого ним в ВАТ КБ «Надра». Погашення кредиту здійснювалось у відповідності до графіку погашення за рахунок спільних коштів подружжя. Перерахування коштів позивачу з боку [PERSON] мало місце 19.01.2006 року, тобто після сплати вищевказаних коштів. Також в запереченні йдеться про ту обставину, що висновок щодо отримання грошових коштів за договором позики витрачених в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами та [PERSON] не надавав відповідної згоди на отримання коштів в позику позивачем. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні подала заяву про стягнення з позивача на користь [PERSON] понесених ним судових витрат на правову допомогу в сумі 5000 гривень. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2002 року по 10 жовтня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 8) та рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21.03.2016 року (а.с. 147-148). Крім того, згідно зазначеного рішення суду за сторонами визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS]. Здійснено поділ по ? частки кожному на зазначену квартиру та припинено право спільної сумісної власності. У відповідності до договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року (а.с. 9) зазначена квартира була куплена відповідачем [PERSON] у продавця [PERSON] Згідно п.5 договору продаж зазначеної квартири проведено за 227250,00 гривень, що еквівалентно сумі в 38064,63 євро в два етапи. Перший, це 60086,92 гривень, що еквівалентно сумі в 1064,63 євро на день купівлі, покупець сплачує продавцю за рахунок власних коштів до підписання цього договору. Та другий, це 167163,08 гривень, що еквівалентно сумі в 28000,00 євро на день розрахунку, покупець передає у формі готівки продавцю за рахунок отриманого покупцем кредиту у ВАТ КБ «Надра». Також в судовому засіданні встановлено, що з метою виконання умов кредитного договору відповідачем [PERSON] укладено з ВАТ КБ «Надра» 23 грудня 2005 року договір іпотеки вищевказаної квартири (а.с. 10-14). 13 березня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №88-003/ФК-08 (а.с. 15-18), сума кредиту склала 225 000,00 гривень. Мета кредиту була споживчі цілі. Пунктом 3 даного договору передбачалось, що забезпечення виконання зобов'язання по даному кредитному договору здійснюється іпотекою щодо квартири в м.Чернівці, вул.Б.Хмельницького, 40/5. Як вбачається з наданих позивачем квитанцій про погашення заборгованості за кредитним договором від 13.03.2008 року (а.с. 19-44, 48-53), сплату заборгованості проводила позивач [PERSON], як фінансовий поручитель. Відповідно до запиту на грошовий переказ в євро (а.с. 45-47, 87) матір позивача [PERSON] надіслала позивачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 14000 євро. Вказані кошти згідно призначення є приватним переказом, деталі оплати: особистий рахунок оплати. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж \~суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того договір може передбачати забезпечення повернення грошей періодично частинами. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тобто, документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах ВСУ від 18 вересня 2013р. у справі №6-63цс13 та вд 02 липня 2014р. у справі №6-79цс14. В іншій справі №6-1967цс15 ВСУ постановою скасував рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, так як розписка про отримання грошових коштів як документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми, не містила зобов'язання про їх повернення. При цьому суд зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно вимог ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Документом, який підтверджує факт укладення договору позики, на думку позивача та її представника є грошовий переказ коштів в сумі 14000 євро [PERSON] на користь позивача [PERSON] Разом з тим, зазначений документ підтверджує тільки факт міжнародного грошового переказу в євро за допомогою системи SWIFT. Даний документ не містить жодних реквізитів передбачених чинним законодавством для боргової розписки, а відтак не є підставою для виникнення будь-яких боргових зобовязань. Більше того, переказуючи кошти на адресу своєї донька [PERSON] мала можливість зробити відповідну примітку в графі призначення платежу та вказати, що це є кошти направлені отримувачу (адресату) з метою позики. Однак нею цього зроблено не було. Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд також виходить з того, що матеріали справи, а саме п.5 договору купівлі-продажу від 23 грудня 2005 року, чітко свідчить про етапи здійснення платежів продавцю, суми, а також кошти за рахунок яких здійснюється оплата та виконання умов договору. Перший платіж здійснено продавцю в сумі, що еквівалента 1064,63 євро покупцем за рахунок власних коштів. Дана подія настала ще до отримання позивачем [PERSON] грошових коштів 19.01.2006 року від своєї матері. Та обставина, що другий платіж вчинено за рахунок кредитних коштів отриманих в ВАТ КБ «Надра» підтверджується наявністю кредитного договору №ZZZ453809 від 23 грудня 2005 року укладеного між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] Переконання позивача та її представника в тому, що отримані кошти в сумі 14000 євро отримані з метою позики були спрямовані на погашення кредитного договору є лише припущеннями, та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами по справі, які відповідно, відсутні в матеріалах справи. З тексту рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 березня 2016 року та прослуханого в судовому засіданні звукозапису цього ж засідання суду не встановлено обставин та доказів, які б підтверджували факт існування між сторонами та [PERSON] будь-яких боргових зобовязань. Дії відповідача [PERSON] жодним чином не свідчать про укладення договору позики з [PERSON] У звязку з тим, що позивач не довела ті обставини на які вона посилалася як на предмет позову, не надала суду жодного підтвердження про укладення з своєю матірю [PERSON] договору позики, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Що стосується заяви представника відповідача щодо стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача, то суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно вимог ст.79, 84 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом до справи. До останніх зокрема належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно п.п.47, 48 Постанови №10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано\~статтями 8,\~59\~Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року\~№ 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року\~№ 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у\~розділі III\~Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6\~Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,\~42,\~56\~ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~№ 4191-VI\~"Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у\~пункті 2\~частини третьої статті 79,\~статтях 84,\~88,\~89\~ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представником відповідача в судовому засіданні до заяви додано всі необхідні документи, що підтверджують факт оплати відповідачем [PERSON] витрат пов'язаних з наданням йому адвокатом [PERSON] (адвокатським об'єднанням «Софяк та партнери») правової допомоги, а саме Актом виконаних робіт та Розрахунком суми гонорару до нього від 18 жовтня 2017 року, квитанції від 18 жовтня 2017 року про оплату 5000 гривень, витягом з Єдиного реєстру адвокатів України. У зв'язку з цим, понесені відповідачем [PERSON] судові витрати пов'язані з отриманням ним правової допомоги необхідно стягнути з позивача [PERSON] на користь останнього, оскільки рішення ухвалено саме на користь сторони, якою є [PERSON]

Outcome: approved