Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

12 листопада 2019 року позивач подав до суду вищезазначений позов, який був уточнений згідно з заявою позивача від 18 серпня 2020 року, який мотивував тим, що він є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] , що належав його покійній матері [PERSON] . Друга половина цього будинку належить його сестрі [PERSON] - відповідачці за цим позовом. Відразу після прийняття спадщини позивач звернувся до відповідачки з проханням про розподіл між ними земельної ділянки відповідно до належних їм часток житлового будинку, на якій вони розташовані. Але, відповідачка, незважаючи на неодноразові прохання позивача, не погоджується на жоден із запропонованих ним варіантів розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] без будь-яких на це пояснень. При цьому свого варіанту розподілу цієї ділянки відповідачка також не надає. Тому після чергового звернення до відповідачки із запропонованим ним графічним варіантом плану розподілу цієї земельної ділянки, виготовленим ПП «Єдиний Центр» від 27.06.2019 року, вих. № 04-19/91, позивач отримав від сестри чергову відмову. І в котре позивач отримав від відповідачки відмову щодо надання нею власних графічних пропозицій розподілу спірної земельної ділянки. Оскільки, зі слів сестри, основною причиною її небажання проводити розподіл спільної земельної ділянки, є питання облаштування під`їзду до її ділянки, то позивач, з метою врегулювання спору у досудовому порядку, замовив у КП "Бюро архітектурного проектування та технічної інвентаризації будівель і споруд" проект облаштування даного під`їзду. Із врахуванням зазначеного вище проекту облаштування під`їзду, позивач замовив у ПП "Єдиний Центр" новий графічний варіант розподілу спірної земельної ділянки. Проте, відповідачка не захотіла навіть ознайомитися ні з виготовленим позивачем планом облаштування під`їзду, ні з новим графічним планом розподілу спірної земельної ділянки. За таких обставин, єдиним способом вирішення цього питання є звернення до суду з відповідним позовом. Згідно уточнених позивних вимог позивач просив провести розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] та передати в користування відповідно до плану розподілу цієї земельної ділянки: - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] - 1/2 частини даної земельної ділянки площею 0,11 га, з них - 0,0375 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,0725 га для ведення особистого селянського господарства; - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] - 1/2 частини даної земельної ділянки площею 0,11 га, з них - 0,0625 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 0,0475 га для ведення особистого селянського господарства. У підготовчому засіданні позивач [PERSON] заяву про уточнення позовних вимог підтримав, просив її задовольнити. У підготовчому засіданні відповідачка [PERSON] уточнені позовні вимоги визнала, про що представник відповідачки [PERSON] подав відповідну заяву. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання [PERSON] позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними, а у разі відсутності домовленості - в судовому порядку. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до частини 1, 4, 6 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved