Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача про зменшення розміру аліментів, в обґрунтування якого зазначив, що за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2013 року він сплачує на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитиною повноліття. На теперішній час він перебуває у шлюбі з [PERSON] , від якого має доньку [PERSON] , [INFO] , яка також потребує матеріального забезпечення, у зв`язку з чим його витрати збільшилися у кілька разів, тому він не має можливості сплачувати аліменти у встановленому розмірі. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 23 жовтня 2019 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2019 року вказане заочне рішення за заявою відповідачки було скасовано. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] та адвокат Наливай О.С. позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Моргунов С.В. заперечував проти позову, Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши та проаналізувавши всі наявні докази по справі у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 28.09.2013 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище якої після реєстрації шлюбу [PERSON] . (а.с. 6). Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 06.01.2016 відповідач має малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.7). В позові зазначив, що оскільки в нього народилася донька від другого шлюбу та його теперішня дружина [PERSON] працює у ТОВ «Троянда-Люкс», де отримує мінімальну заробітну плату, тому не має фінансової можливості в подальшому сплачувати аліменти на утримання сина від першого шлюбу в розмірі визначеному рішенням суду. Разом з тим судом встановлено, що [PERSON] з початку грудня 2018 року працює в Товаристві з обмеженню відповідальністю «МК-Сервіс», його дохід з 03.12.2018 року по 30.06.2019 року склав 31\~229,30 грн.(а.с.10) Крім того, [PERSON] з квітня 2019 року проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом та отримує грошове забезпечення. За період з квітня 2019 року по вересень 2019 року загальна сума грошового забезпечення військовослужбовця [PERSON] склала 52883,42 грн., що підтверджується відповідними документами та довідками військової частини [NUMBER] від 20.11.2019 року та військової частини [NUMBER] від 17.12.2019 року (а.с. 11-13, 75, 75 зворот, 98, 99). За приписами ч.3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними зокрема, на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже як встановлено судом позивач [PERSON] на час звернення до суду з позовом має стабільний дохід у вигляді заробітної плати в Товаристві з обмеженню відповідальністю «МК-Сервіс», де за ним зберігається місце роботи, посада та середній заробіток, а також дохід у вигляді грошового забезпечення як військовослужбовець ЗБУ за контрактом за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Дружина позивача [PERSON] також працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Троянда-Люкс» та отримує дохід, який за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року склав 50854,356 грн. (а.с.118). На думку суду, є слушними доводи представника відповідача щодо покращення матеріального стану позивача, з огляду на придбання ним 18.11.2016 року квартири у Дніпропетровській області в місті Кам`янське за 32903,00 грн., враховуючи, що належну йому раніше на праві власності квартиру в [ADDRESS] , останній продав 10.11.2016 року за 62700,00 грн., і таким чином отримав дохід у сумі 29797,00 грн., що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу. При цьому позивач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає разом з сім`єю в [ADDRESS] . (а.с. 125-127). Отже, будь які відомості, які б свідчили про значне погіршення матеріального стану позивача в зв`язку з народженням у нього другої дитини, відсутні Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] працює оперу повноваженою в Головному управлінню національної поліції Донецької області та має дохід, який за період січня 2019 року по листопад 2019 року склав 141\~316, 47 грн., проживає разом із сином [PERSON] , [INFO] , який перебуває у Диспансерному обліку у лікарів КНП ЦПМСД № 5 міста Маріуполя, та дитиною яка часто хворіє. (а.с.107). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] на наявність у неї на утриманні хворої матері, оскільки згідно наданих відповідачем копій документів її мати [PERSON] , 1959 року народження, є інвалідом 3 групи та працездатною особою, отримує дохід у вигляді пенсії, розмір якої є меншим чим мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб у відповідний період. Проте, доказів, того що відповідач є єдиною донькою у своєї матері та остання не працює та не отримує додаткові доходи суду не надано. (а.с. 102-106). Крім того, згідно з довідкою Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя від 20.11.2019 року, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина, починаючи з липня 2019 року по листопад 2019 року в сумі 58107,70 грн. (а.с. 48, 101). Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по сплаті аліментів у позивача утворилась з липня 2019 року, в той час як додатковий дохід в вигляді грошового забезпечення військовослужбовець [PERSON] став отримувати з квітня 2019 року, що свідчить про ухилення позивача від сплати аліментів у визначеному судовим рішенням розмірі. При цьому суд, відхиляє доводи представника позивача, про відмову відповідача [PERSON] від отримання добровільно направлених ним аліментів, шляхом поштових переказів за період з грудня 2016 року по березень 2019 року, оскільки згідно з довідкою Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя, заборгованість у позивача [PERSON] по сплаті аліментів за вказаний період відсутня. (а.с.67-70, 119-123). Крім того, відповідно до листа Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя від 19.12.2019 року, стягувачем ( [PERSON] ) до відділу ДВС надано розрахунковий рахунок, на який щомісячно переховуються стягнуті з боржника аліменти. (а.с.124). За змістом ст. 180 СК України обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно п. 23 Пленум Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. У розумінні статті 81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач має нормальний стан здоров`я, є працездатною особою, є військовослужбовцем ЗСУ. Його матеріальний стан, як встановлено судом, навіть з відрахуванням аліментів, є задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей, а навіть дозволяє позивачу виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів в розмірі, визначеному судом. Звертаючись з позовом до суду, він фактично НЕ вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів, як і не надав доказів про погіршення його матеріального стану. Як встановлено судом, друга дитина у позивача народилася у грудня 2015 року, а до суду з позовом про зменшення розміру аліментів він звернувся у вересні 2019 року. При цьому, як встановлено судом, маючи з квітня 2019 року додатковий дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця. Посилання позивача, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, на те, що він створив сім`ю, суд до уваги не бере, оскільки доказів про те, що його матеріальний стан погіршився суду надано не було. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що його матеріальний стан змінилися настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення ним повноліття, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням суду або ж зміни способу їх стягнення. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необгрутованими. На підставі ст. ст. 141, 258,259,263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed