Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

26.01.2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про захист прав споживачів, визнання договору недійним та відшкодування збитків. 23.03.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду в судове засідання. В позові позивач посилалася на те, що 11.11.2020 року між нею як Клієнтом та ФОП [PERSON] як Виконавцем укладено договір № 2920 про надання інформаційно-консультаційних послуг та сприяння у працевлаштуванні за кордоном. Згідно п.1.1 Договору Виконавець на виконання доручення Клієнта надає Клієнту інформаційно-консультаційні послуги, перелік яких визначений п.1.2 Договору в погоджений сторонами строк. Так, п.1.2 Договору містить перелік послуг, які виступають предметом спірного договору, а саме сприяння та допомога у пошуку можливостей для працевлаштування, сприяння та підбір трудових вакансій в будь-якій країні Європейського Союзу, а також в Швейцарії, Королівстві Норвегії та Великобританії. Крім цього, за усними домовленостями, Виконавець зобов`язувався працевлаштувати її в Німеччині на роботу до іноземного роботодавця у склади щодо пакування новорічних іграшок. З наведеного вбачається, що між сторонами укладено договір, який має правову природу договору про надання послуг, передбаченого ст.901 ЦК України, оскільки відповідно до умов Договору, ФОП [PERSON] зобов`язувався забезпечити її працевлаштування за кордоном у формі посередництва між іноземним роботодавцем та нею як Замовником. Відповідно до п.4.1 Договору за надання послуг визначених Договором, Замовник проводить оплату шляхом внесення коштів на банківський рахунок Виконавця у загальному розмірі 16500 грн. Пункт 4.2 Договору встановлює, що в день укладання цього Договору Замовник сплачує Виконавцю суму у розмірі 8250 грн. Відтак на виконання умов Договору нею було перераховано на банківський рахунок ФОП [PERSON] кошти в розмірі 8250 грн. Вважає, нею в належній формі, у встановлений строк виконано умови Договору та здійснено оплату послуг, передбачених Договором в обумовленій сумі, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 13.11.2020 року. Окрім цього, нею було надано всі необхідні документи для забезпечення виконання умов Договору Виконавцем, а саме: відправлено ФОП [PERSON] фотокопію внутрішнього та біометричного паспорта для оформлення документації, анкети-заяви та забезпечення митних формальностей. Водночас станом на дату звернення до суду ФОП [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за спірним Договором від 11.11.2020 року, оскільки не надав жодних обумовлених договором Послуг, що свідчить про порушення своїх зобов`язань в порядку ст.610 ЦК України, а відтак наявні правові підстави для відшкодування збитків у сумі 8250 грн. З метою вирішення спору в досудовому порядку вона 11.12.2020 року скерувала до ФОП [PERSON] лист-претензію, однак ФОП [PERSON] не повернуто сплачені кошти, жодної відповіді на вказаний лист не отримано, що свідчить про порушення її прав як споживача послуг, які підлягають захисту в судовому порядку відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з аналізу умов спірного Договору Виконавець зобов`язувався надати послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, що зумовлює необхідність наявності відповідної ліцензії відповідно до ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" для надання такого різновиду послуг. Відтак наведені умови спірного Договору регламентують обов`язки клієнта при самому безпосередньому працевлаштуванні, в якому участь беруть, як виконавець, так і потенційний роботодавець, що виступає ліцензійним видом діяльності та свідчить про взятий відповідачем обов`язок саме працевлаштувати, а не надати лише інформаційні послуги щодо працевлаштування. Пунктом 20 ч.1 ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. З метою отримання інформації про наявність у ФОП [PERSON] ліцензії для надання послуг пов`язаних з посередництвом у працевлаштуванні за кордоном нею було скеровано до Міністерства соціальної політики України заяву від 11.11.2020 року. У відповідь на заяву від 18.12.2020 року Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства повідомило про те, що ФОП [PERSON] ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном немає. Відтак наведеним підтверджено, що ФОП [PERSON] шляхом здійснення нечесної підприємницької діяльності та введення її як споживача послуг в оману уклав правочин, а саме Договір від 11.11.2020 року всупереч умовам договору та знаючи наперед, що не має права на укладання такого різновиду договору, оскільки не має ліцензії на надання послуг, які передбачено в його змісті, тому договір підлягає визнанню недійсним в порядку ст.230 ЦК України, так ФОП [PERSON] шляхом введення її в оману щодо істотних умов договору від 11.11.2020 року, які стосуються його обов`язків як Виконавця щодо надання послуг пов`язаних з працевлаштування її за кордоном, уклав зі нею як споживачем спірний договір за відсутності в нього необхідної ліцензії, що породжує недійсність спірного договору та наявності достатніх правових підстав для стягнення збитків. Прохає визнати недійсний договір № 2920 про надання інформаційно-консультаційних послуг та сприяння у працевлаштуванні за кордоном від 11.11.2020 року, який укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] кошти в розмірі 8250 грн. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, 15.04.2021 року надала заяву про розгляд справи без її участі, прохала позов задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.30). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним, про що свідчить поштове повідомлення, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Тому суд на підставі ч.5 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Успенівка Гуляйпільського району Запорізької області народилася позивач - [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 15.09.2016 року Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області (а.с.6). 11.11.2020 року між позивачем [PERSON] , як Клієнтом, та відповідачем ФОП [PERSON] (кадрова агенція «Job&Travel»), як Виконавцем, укладено договір №2920 про надання інформаційно-консультаційних послуг та сприяння у працевлаштуванні за кордоном (а.с.8-12). Згідно п.1.1 Договору Виконавець на виконання доручення Клієнта надає Клієнту інформаційно-консультаційні послуги, перелік яких визначений п.1.2 Договору в погоджений сторонами строк. Пункт 1.2 Договору містить перелік послуг, які виступають предметом спірного договору, а саме сприяння та допомога у пошуку можливостей для працевлаштування, інформаційні та консультаційні послуги з питань можливостей та умов працевлаштування, сприяння та допомога у підборі найкращих трудових вакансій в будь-якій країні Європейського Союзу, а також в Швейцарії, Королівстві Норвегії та Великобританії, виходячи з освіти, професійного та трудового досвіду, навичок та вмінь Клієнта. Відповідно до п.4.1, 4.2 Договору за надання послуг визначених Договором, Замовник проводить оплату шляхом внесення коштів на банківський рахунок Виконавця у загальному розмірі 16500 грн. В день укладання цього Договору Замовник сплачує Виконавцю суму у розмірі 8250 грн. 13.11.2020 року на виконання умов Договору позивач [PERSON] сплатила 8250 грн. на рахунок ФОП [PERSON] , що підтверджується копією квитанції №0.0.1903815357.1 від 13.11.2020 року (а.с.13). Водночас позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за спірним Договором від 11.11.2020 року, оскільки не надав обумовлених договором Послуг, що свідчить про порушення своїх зобов`язань в порядку ст.610 ЦК України. 10.12.2020 року з метою вирішення спору в досудовому порядку позивач направила до відповідача [PERSON] лист-претензію, в якому прохала повернути сплачені кошти за Договором в сумі 8250 грн. протягом 7 днів з дня отримання претензії, однак відповідач не повернув кошти (а.с.18). 18.12.2020 року з метою отримання інформації про наявність у ФОП [PERSON] ліцензії для надання послуг пов`язаних з посередництвом у працевлаштуванні за кордоном позивач направила до Міністерства соціальної політики України заяву (а.с.19). У відповідь на заяву від 18.12.2020 року Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства повідомило про те, що ФОП [PERSON] ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном немає (а.с.20). Станом на 30.12.2020 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містить запис №2000400060002003930 про припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON] , підстава: власне рішення (а.с.16-17). Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін (ч.1). Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом (ч.2). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір, який має правову природу договору про надання послуг, передбаченого ст.901 ЦК України, оскільки відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язувався забезпечити працевлаштування позивача за кордоном у формі посередництва між іноземним роботодавцем та позивачем як Замовником. Водночас станом на дату звернення до суду відповідач не виконав своїх зобов`язань за спірним Договором від 11.11.2020 року, оскільки не надав позивачу обумовлених договором Послуг, що свідчить про порушення своїх зобов`язань в порядку ст.610 ЦК України. Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Пунктом 20 ч.1 ст.7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном. Відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 року №1060, господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном включає, в тому числі і надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці. Як вбачається з аналізу умов спірного Договору Виконавець зобов`язувався надати послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, що зумовлює необхідність наявності відповідної ліцензії для надання такого різновиду послуг. Відповідно до інформації Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства що ФОП [PERSON] ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном не має. Відтак наведеним підтверджено, що ФОП [PERSON] шляхом здійснення нечесної підприємницької діяльності та введення позивача як споживача послуг в оману уклав правочин, а саме Договір від 11.11.2020 року, не маючи ліцензії на надання послуг, які передбачено в його змісті, що породжує недійсність спірного договору. Так, загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ч.2). Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. При цьому під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним Договору від 11.11.2020 №2929, та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача 8250 грн., сплачених позивачем на виконання умов недійсного Договору, обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач була звільнена від сплати судового збору за дві позовні вимоги: майнового та немайнового характеру на загальну суму 1816 грн. на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». А тому судовий збір у сумі 1816 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved