Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вимогою визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.08.2006 року укладений між Новгородківською районною державною адміністрацією та ПП «Агрофірма «Престиж» з додатковою угодою до нього від 01.03.2011 року, свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті брата, [PERSON], майна визначеного в Свідоцтві на право на спадщину за законом від 19.02.2013 року. На підставі цього свідоцтва, в лютому 2013 року ним було набуто право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], що належала його брату на підставі виданого державного акта на право власності [NUMBER] зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів за №8018. Набувши право власності на зазначену земельну ділянку, розпорядившись цією земельною ділянкою за власним бажанням, ним було укладено Договір оренди земельної ділянки з громадянином [PERSON] (Договір від 15.10.2013 року зареєстрований 28.11.2013 року). 4 грудня 2013 року він отримав лист під №133 від ПП «Агрофірма» Престиж», згідно з яким його було повідомлено про те, що його земельна ділянка знаходиться в користуванні вище згаданого підприємства на підставі Договору оренди землі від 01 серпня 2006 року укладеного між цим підприємством та Новгородківською РДА. Вказаним Договором його було безпідставно обмежено у праві власності, а відповідно до ст. 321 ЦК України - «Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Окрім того, вказаний Договір обмежує право і громадянина [PERSON] (орендаря за укладеним з ним договором оренди). Відповідно до ст.16 ЦК України та ст.152 ЗК України, він як власник майна та особа права якої порушено має право звернутись до суду за захистом свого права самостійно обираючи при цьому спосіб захисту свого права. Виходячи з зазначеного вважає, що Договір оренди земельної ділянки від 01.08.2006 року зі змінами відповідно до Додаткової угоди від 01 березня 2011 року укладений між Новгородківською РДА та ПП «Агрофірма» Престиж» є недійсним з наступних підстав: 1. Новгородківська районна державна адміністрація не мала за законом права розпоряджатись даною земельною ділянкою. Набувши право на земельну частку (пай), його брату [PERSON] за Розпорядженням голови Новгородківської РДА №135-р від 18 квітня 2002 року було передано у власність зазначену земельну ділянку та видано на неї державний акт на право власності на землю. Тобто з моменту передачі земельної ділянки у власність громадянину Новгородківська РДА не мала жодних прав стосовно цієї земельної ділянки. З іншої сторони є ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Цим законом регулюються відносини повязані з набуттям права на земельну частку (пай), документи які засвідчують набуте особою право, та порядок реалізації громадянами набутого ними права шляхом виділення земельної ділянки в натурі та передачі її у власність з отриманням державного акта на право власності на землю. Також цим законом встановлено, що земельними ділянками право на які належить громадянам, які в свою чергу його ще не реалізували (не виділили їх в натурі та не одержали на них державних актів), можуть розпоряджатись районні державні адміністрації шляхом укладення відповідних договорів оренди. Виходячи з норм цього закону Новгородківська РДА могла розпоряджатись тільки тими землями, які не надані у власність громадянам. 2. Договір не відповідає вимогам встановленим Законом до Договорів даного виду (договорів частки (паю). В Договорі зазначено про те, що його обєктом є земельний масив за рахунок не витребуваних часток (паїв) на території Верблюзької сільської ради. Договір повністю не відповідає типовому договору оренди земельної частки (паю) затвердженому Наказом Держкомзему №5 від 17.01.2000 р. В договорі не вказано ні документу, що посвідчує право на земельну частку (пай), ні особу якій ця частка (пай) належить. 3.Договір зареєстровано не тим органом, який відповідає за реєстрацію відповідно до Закону. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №119 від 24 січня 2000 року Договори оренди земельної частки (пай) реєструються виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад, а не відділами Держкомзему або кадастровими реєстраторами. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Представники відповідача ПП «Агрофірма «Престиж» Кулик А.М. та Головатюк С. позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Свої заперечення мотивували, тим що 01 серпня 2006 року, між ПП „Агрофірма Престиж та Новгородківською районною державною адміністрацією укладено договір оренди землі, зареєстрований у державному реєстрі земель 07.09.2006 року за [NUMBER] (зі змінами від 07.03.2012 року зареєстрованими за [NUMBER]) - надалі Договір [NUMBER]. Відповідно до умов Договору [NUMBER], земельна ділянка [NUMBER], загальною площею, 6,98 га. кадастровий номер: [NUMBER], що знаходиться на території Верблюзької сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, передана в строкове платне користування ПП „Агрофірма Престиж до 07.09.2016 року. Згідно з ч. 3 ст.215 ЦПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не є стороною договору, який просить визнати недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦПК ( ч.1ст.21 5 ЦК). П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На момент вчинення спірного правочину позивач не мав ніякого відношення до предмету договору, відтак його права не могли бути порушені його вчиненням. За таких обставин, обраний позивачем спосіб судового захисту не відповідає змісту спірних правовідносин, адже він не являється особою, права та законні інтереси якої порушено в момент вчинення оспорюваного правочину, тому, в розумінні п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ним не може заявлятись вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним. Представник відповідача Новгородківської РДА Щербина В.С. в судому засіданні позов не визнав, заперечував, щодо його задоволення, свої заперечення мотивував тим, що спірний договір був укладений на підставі розпорядження голови Новгородківської РДА від 01.08.2006 року № 241-р, із числа земельних часток (паїв) колишнього КСП «Колос» на території Верблюзької сільської ради, розпорядження оскаржене не було, тобто підстав для визнання договору оренди укладеного між ПП «Агрофірма «Престиж» та Новгородківською РДА не має. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] позов підтримав, наполягав на його задоволенні суду пояснив, що уклавши договір з [PERSON], їм не було відомо що було укладено договір оренди ПП «Агрофірма «Престиж» земельна ділянка [NUMBER]. На даний час він фактично обробляє дану земельну ділянку і володіє нею, але цілий рік ПП «Агрофірма «Престиж» чинила перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Звертаючись із позовом він бажає на майбутнє захистити свої права, які знову можуть бути порушенні ПП «Агрофірма «Престиж». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача\~\~ відділ Держземагенства у Новгородківському районі Чорний Ю.В. суду пояснив, що в 2012 році відповідно до діючого на той час законодавства відділом було зареєстровано Додаткову угоду до договору оренди землі з реєстраційним номером 719 від 07 серпня 2006 року, на момент реєстрації у відділу не було підстав вважати що договір або не був укладений відповідно до норм чинного законодавства або не чинний тому що на той момент договір був зареєстрований, діючий і ніким не оскаржувався. У архівному відділі є книга записів реєстрації державних актів, де є дані про отримання громадянином [PERSON] державного акту на земельну ділянку площею 6,98 га на підставі розпорядження Новгородківської РДА № 135- р від 18.04.2002 року, отримано державний акт 05.07.2002 року, що підтверджується його підписом. Відділ не наділений правом перевіряти чи діючий чи не діючий договір, тому на підставі наданого договору оренди була зареєстрована Додаткова угода. Саме Кіровоградська регіональна філія Центра Державного Земельного Кадастру реєструючи договір оренди землі зобовязана була перевірити інформацію, чи на дану земельну ділянку був виданий державний акт, та хто є власником земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. 01 серпня 2006 року, між ПП „Агрофірма Престиж та Новгородківською районною державною адміністрацією укладено договір оренди землі, зареєстрований у державному реєстрі земель 07.09.2006 року за [NUMBER] (зі змінами від 07.03.2012 року зареєстрованими за [NUMBER]) а.с.11-12. Відповідно до умов Договору [NUMBER], земельна ділянка [NUMBER], загальною площею, 6,98 га. кадастровий номер: [NUMBER], що знаходиться на території Верблюзької сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області, передана в строкове платне користування ПП „Агрофірма Престиж до 07.09.2016 року. 01 березня 2011 року між Новгородківською районною державною адміністрацією та ПП «АФ «Престиж» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі реєстраційний [NUMBER] від 07 вересня 2006 року, яку зареєстровано у відділ Держкомзему у Новгородківському районі про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 березня 2012 року [NUMBER] (а.с.13). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.02.2013 року Державним нотаріусом Новгородківської державної нотаріальної контори Голобородьком Олександром Вікторовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 100, [PERSON] являється власником земельної ділянки, кадастровий номер: [NUMBER], загальною площею, 6,9781 га, що знаходиться на території Верблюзької сільської ради Новгородківського району Кіровоградської області (а.с.6) . Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України, ч.1 Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94 цс 13, предметом розгляду якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними визначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За таких обставин, обраний позивачем спосіб судового захисту не відповідає змісту спірних правовідносин, адже він не являється особою, права та законні інтереси якої порушено в момент вчинення оспорюваного правочину, тому, в розумінні п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ним не може заявлятись вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним. Ст. 396 Цивільного кодексу України, визначає, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави „Захист права власності цього кодексу. Статтею 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі Рисовський проти України, Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" заява № 36548/97. п. 58, ЕСНК 2002-VІІІ). Тож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, п. 58, а також рішення у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії"), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, рішення у справі "Москаль проти Польщі", п. 69, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії", п.38.

Outcome: dismissed