Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач 1, [PERSON].), товариства з обмеженою відповідальністю «Фавор» (далі по тексту - Відповідач 2, ТОВ «Фавор»), де є треті особи про визнання недійсним договору будівельного підряду. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.09.2006 р. по 19.05.2009 р. 15.09.2006 р. [PERSON] відповідно до розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 1030 одержав дозвіл № 3 на реконструкцію та розширення житлового будинку та господарсько-побутових споруд домоволодіння [ADDRESS]. Домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.1988 р. та складалось з дерев'яного житлового будинку площею 11,2 кв.м. Земельня ділянка домоволодіння [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку № 10-7-00032 від 11.02.2003 р. 27.09.2006 р. Позивач зареєструвала своє місце проживання в домоволодіння [ADDRESS]. Протягом 2006-2009 р.р. сторони за рахунок спільних коштів перебудували одноповерховий житловий будинок на двоповерховий та побудували господарські споруди. Під час розгляду Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи № 2-4801/12 про поділ майна подружжя представник [PERSON] подав як доказ відсутності права спільної власності на житловий будинок літер «М» домоволодіння по [ADDRESS] договір будівельного підряду, оформлений [PERSON] та ТОВ «Фавор» 12.04.2005 р., відповідно до якого спірний житловий будинок було побудовано в середині 2005 року. Посилалася на те, що договір будівельного підряду, відповідно до вимог ст. 234 ЦК України є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, та таким, що порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина, спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи (ст. 228 ЦК України), що і змусило звернутися до суду за захистом свої порушених справ, просила застосувати до правовідносин ст. 62 СК України та ст.ст. 228, 234 ЦК України. Під час розгляду справи за заявою представника позивача частину позовних вимог, а саме, визнання не введені в експлуатацію будівлі домоволодіння [ADDRESS] літери «М», «Н», «Т», «У» такими, що зведені під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2012 р. залишено без розгляду (а.с. 68-69). В позовних вимогах позивач просила суд визнати недійсним договір будівельного підряду укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Фавор» від 12.04.2005 р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності (а.с. 15) позовні вимоги підтримав з викладених підстав в позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с. 24, 25) проти позову заперечувала, надала письмові заперечення (а.с. 211-213), пояснила, що спірний договір не мав ознак фіктивності, тому що мав реальні наслідки та позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано жодного доказу на доведення своїх позовних вимог. Просила у задоволені позовних вимог відмовити, оскільки вони не обґрунтовані та не доведенні, та строк позовної давності сплинув. В судове засідання представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фавор» не з'явився, повідомлявся за юридичною адресою, причини не явки в судове засідання не повідомив. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явився, повідомлений належним чином, причини не явки в судове засідання не повідомив. Третя особа Державна фіскальна служба України в судове засідання не з'явилася, причини не явки суду не відомі. В судовому засіданні представник третьої особи Державна архітектурно-будівельна інспекція України - Руденко Микола Васильович, який діє за довіреністю (а.с. 63) надав письмові пояснення (а.с. 57- 62) та просив винести рішення відповідно до чинного законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 вересня 2006 року між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений шлюб, зареєстрований у Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 4). 19 травня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 394 (а.с. 5). Відповідно до розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 1030 від 15.09.2006 р. [PERSON] одержав дозвіл на реконструкцію та розширення житлового будинку та господарсько-побутових споруд по [ADDRESS] (а.с. 7). 12 квітня 2005 року між [PERSON] та ТОВ «Фавор» було укладено договір будівельного підряду (а.с. 9-11). З позовної заяви вбачається, що протягом 2006-2009 р.р. сторони за рахунок спільних коштів перебудували одноповерховий житловий будинок на двоповерховий та побудували господарські споруди. Під час розгляду Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи № 2-4801/12 про поділ майна подружжя представник [PERSON] подав як доказ відсутності права спільної власності на житловий будинок літер «М» домоволодіння по [ADDRESS] договір будівельного підряду, оформлений [PERSON] та ТОВ «Фавор» 12.04.2005 р., відповідно до якого спірний житловий будинок було побудовано в середині 2005 року та вважає, що договір будівельного підряду, відповідно до вимог ст. 234 ЦК України є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, та таким, що порушує публічний порядок та спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина, спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи (ст. 228 ЦК України). Проте суд не може погодитися з доводами Позивача виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2012 року по цивільній справі № 22- 2690/2664-2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, визнання правочину недійсним та відшкодування моральної шкоди, що набрало законної сили, встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.09.2006 р. по 19.05.2009 р. До часу реєстрації шлюбу 03.09.2006 р. сторони однією сім'єю не проживали, що було зазначено самою [PERSON] (а.с. 36-38), а тому ці обставини не потребують доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Рішенням Дарницького районного суду від 27 січня 2014 року по цивільній справі № 2-4801/12, залишеним без змін ухвалою Алеляційного суду м. Києва від 25.11.2015 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, поділ майна та виділ майна в натурі, встановлення сервітуту в задоволенні позову відмовлено (а.с. 196-199, 214-217) . Вищевказаним рішенням Дарницького районного суду від 27.01.2014 р. та ухвалою Алеляційного суду м. Києва від 25.11.2015 р. були встановлені факти, які не потребують доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Так, в рішенні Дарницького районного суду від 27.01.2014 р. зазначено: позивач зазначає, що під час зареєстрованого шлюбу сторін за адресою: [ADDRESS] було побудовано (реконструйовано) будинок, який не введено у експлуатацію, у зв'язку з чим позивач просить виділити останній в натурі будівельні матеріали під літерою «М», а відповідачу будівельні матеріали будівель «Н», «Т», «У» домоволодіння [ADDRESS] та стягнути 1/2 частину вартості будівельних матеріалів на користь сторони, якій передано майно меншої вартості. Також, встановити земельний сервітут на право проходу по земельній ділянці [ADDRESS] до виділених будівельних матеріалів будівлі «М», а також на обслуговування цієї будівлі позивачу /Т. IV а с. 68, 69/. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів про те, що будинок [ADDRESS] будувався сторонами у період шлюбу. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в цій частині також є необгрунтованими, оскільки вказані об'єкти були побудовані до реєстрації шлюбу сторін і будівельні матеріали які використовувалися при будівництві (реконструкції) поділу не підлягають, у зв'язку з чим підстави для встановлення сервітуту також відсутні. В ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 25.11.2015 р. зазначено: судом першої інстанції під час винесення рішення була вірно проведена оцінка доказів, наданих сторонами, та було встановлено, що вказані об'єкти, які не введені в експлуатацію, під літерами «М», «Н», «Т». «У» домоволодіння [ADDRESS] були побудовані та їх реконструкція була завершена в 2002-2006 роках - ще до реєстрації шлюбу сторін, тому ці об'єкти не входять до спільного манна подружжя і поділу не підлягають. Таким чином, судом першої інстанції була надана оцінка доказам як окремо так і у сукупності та вірно встановлено, що вимоги позивача в цій частині також є необгрунтованими, оскільки вказані об'єкти були побудовані до реєстрації шлюбу сторін і будівельні матеріали які використовувалися при будівництві (реконструкції) поділу не підлягають, у зв'язку з чим підстави для встановлення сервітуту також відсутні. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Проте, Позивач, не є стороною по договору буд вільного підряду від 12.04.2005 р. та не є заінтересованою особою щодо цього договору. Як вже зазначалось вище, рішенням Дарницького районного суду від 27.01.2014 р. у цивільній справі № 2-4801/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, поділ майна та виділ майна в натурі, встановлення сервітуту, яке набрало законної сили, було встановлено, що житлові будинки за адресою: [ADDRESS] були побудовані до реєстрації шлюбу сторін, тому ці факти не потребують доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, і відповідно визнання/невизнання договору будівельного підряду недійсним не може вплинути на права чи обов'язки Позивачки. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Приписами ст. 216 ЦК України передбачені загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Також, Позивач ставить питання визнання договору будівельного підряду від 12.04.2005 р. недійсним на підставах ст.ст. 234, 228 ЦК України одночасно, однак не надає належних та допустимих доказів в розумінні ст. 60 ЦПК України на підтвердження своїх вимог. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11 2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Однак спірний договір будівельного підряду від 12.04.2005 р., укладений між [PERSON] (Замовник) та ТОВ "Фавор" (Підрядник) не має ознак фіктивності, тому що мав реальні наслідки, а саме: Підрядником, згідно до умов договору, було здійснено реконструкцію житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], а Замовником були здійснені розрахунки за фактично виконані роботи на підставі актів приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт, що підтверджується довідками про вартість виконаних робіт за травень - серпень 2005 року (а.с. 41- 44). Щодо посилання Позивача на ст. 228 ЦК України, та відповідно до п. 18 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Таким чином, договір будівельного підряду від 12.04.2005 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Фавор» не є таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи представник Відповідача 1 заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, проте суд вважає, що про договір будівельного підряду Позивач довідалась тільки під час розгляду цивільної справи № 2-4801/12 та вважає за доцільним поновити строки звернення до суду, оскільки пропуск строку був з поважної причини. Аналізуючи докази в їх сукупності, обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, а отже суд не бере до уваги посилання позивача на ці обставини та приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Під час розгляду справи представник Відповідача 1 заявив клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу, оскільки [PERSON] змушений був звернутися за правовою допомогою до Адвокатський об'єднанням «Дарницька колегія адвокатів м. Києва» за захистом своїх прав (а.с. 204). Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Як вбачається з матеріалів справи 23 березня 2015 року між Адвокатський об'єднанням «Дарницька колегія адвокатів м. Києва» та [PERSON] було укладено договір № 41 про надання правової допомоги, та об'єднання доручило виконання умов цього договору адвокату [PERSON] (а.с. 24, 25). В розрахунку вартості правової допомоги від 03.12.2015 р. розписано скільки часу було витрачено [PERSON] на послуги з надання правової допомоги. Відповідно до квитанції від 02.12.2015р. [PERSON] за правову допомогу сплатив Адвокатському об'єднанню «Дарницька колегія адвокатів м. Києва» 750,00 грн. (а.с. 207), відповідно до квитанції від 23.10.2015 р. - 744,00 грн. (а.с 208), 22.09.2015 р. на суму 900,00 грн. (а.с. 209), 02.09.2015 р. на суму 400,00 грн. (а.с. 210), а всього на загальну суму 2 794,00 грн. З урахуванням кількості годин, витрачених на складанням заперечень проти вимог позивача та участі в судових засіданнях, суд приходить до висновку про задоволення заяви про компенсацію витрат на правову допомогу та необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2 794,00 грн.

Outcome: approved