Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 23.06.2014 року, в позовній заяві просила стягнути з відповідача ,як особи на балансі якої знаходиться житловий будинок [ADDRESS],збитки, які отримані у зв»язку з тим, що 16.06.2013 року на автомобіль ВАЗ 21013 державний номер [NUMBER] на при будинковій території впало дерево й розторощило автомобіль, після чого вона була позбавлена можливості пересуватися містом до лікарні, куди її возив син, ураховуючи свій вік , а вона 1923 року народження та невеликий розмір пенсії фактично була вимушена витрачати кошти для виклику таксі, зайві кошти на ліки ,бо дуже нервувала з цього питання, таке недбайливе відношення юридичної особи до нагляду за при будинковою територією ледь не стоїло життя її сину, який за декілька секунд до події вийшов з автомобіля. Ушкодження, що завдане майну сім»ї , всі події ,які за цим ушкодженням відбулися завдали їй моральних страждань. Листування з відповідачем ніякого результату не дали, відповіді були голослівні , добровільно шкоду не відшкодовано, що спонукало її звернутися за захистом порушеного права до суду. 02.05.2015 року свої позовні вимоги уточнила ,збільшивши на коефіцієнт інфляції до 59566,00 гривень. В судовому засіданні представник позивачки за дорученням [PERSON] на задоволенні позовних вимог своєї довірительки наполягав, підтримавши їх в повному обсязі. Представник відповідача за дорученням Лисак С.В. позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував, наполягав на тиїх обставинах, що КП «Жилкомсервіс» не відповідає за стан при будинкової території, бо не отримує від громадян гроші, після чого в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків з боку позивача [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного : 16.06.2013 року біля 16-00 години у дворі будинку за адресою [ADDRESS] [PERSON] залишив автомобіль ВАЗ 21013 державний номер [NUMBER] та став заходити до під»їзду, де в квартирі №146 мешкає він та його матір [PERSON].(позивачка по справі),1923 року народження , інвалід першої групи, в цей час на припаркований автомобіль обрушилося дерево, цим обрушенням автомобілю були заподіяні механічні ушкодження, що підтверджується висновком ст.дільничного інспектора Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 19.06.2013 року (арк..справи49). Власником автомобіля згідно з технічним паспортом зазначено [PERSON] з правом керування [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом від 19.01.2001 року ,який видано РЕП ДАІ(арк..12). Автомобіль ВАЗ 21013 було придбано 24.06.1995 року, як вказано в свідоцтві про реєстрацію ТЗ [NUMBER]. На час придбання автомобіля ВАЗ 21013 позивачка по справі [PERSON] з 23січня 1947 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу №496, який виготовлено відділом актів Громадянського Стану м. Харкова (арк..справи10). Таким чином, автомобіль ВАЗ-21013 державний № [NUMBER] є спільним майном подружжя. Власник автомобіля [PERSON] помер [INFO], що підтверджується актовим записом №1811 від [INFO] , який виконано Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану (арк..11). Судом неодноразово роз»яснені сторонам по справі вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тих обставин, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Правовідносини між подружжям (позивачкою [PERSON] та її нині померлим чоловіком [PERSON]) носили довготривалий характер, на підставі вимог ст.22 КпШс України 1969 року, який діяв на час виникнення правовідносин ,майно ,яке набуто подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користуються рівними правами і в тому випадку, коли один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно вимог ст.23 КпШс України 1969 року, майном, яке набуте під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. На підставі вищевикладеного ,суд вбачає, що автомобіль ВАЗ 21013 державний номер [NUMBER] на момент смерті [PERSON] належав подружжю на праві спільної сумісної власності в рівних частках, тобто по ? частині кожному з подружжя. На момент смерті власника,[INFO] доля спадкового майна складала по ? частині автомобіля , на які мали можливість претендувати двоє спадкоємців :[PERSON] -дружина на [PERSON]-син. Правовідносини , які виникли між позивачкою по справі, її сином та її нині померлим чоловіком , носять довготривалий характер, відносини по спадкуванню майна після смерті [PERSON] мали місце за період дії Цивільного Кодексу України 1963 року, бо .Цивільний Кодекс України 2003 року вступив в силу тільки з 01.01.2004 року. Таким чином , суд приходить до висновку, що треба використати норми матеріального права ,які узгоджені Цивільним Кодексом України 1963 року Відповідно до ст.524 ЦК України 1963 року спадкування в Україні здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінене заповітом. [PERSON] заповіт за життя укладений не був. У відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти(у тому числі й усиновлені), другий з подружжя і батьки( усиновителі) померлого. До спадкоємців першої черги відносяться також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки й правнуки є спадкоємцями за законом, якщо на момент відкриття спадщини не має в живих того з батьків, який був би спадкоємцем, вони спадкують в рівних частках у тій долі, яка б мала належати при спадкуванні за законом їхньому померлому батьку або матері. У відповідності до ст.530 ЦК України 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при наявності відмови від прийняття спадщини, а також у випадку, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, спадкують у рівних частках брати та сестри померлого, а також його дід та бабця померлого як з боку батька, так і з боку матері. У відповідності зі ст.531 ЦК України 1963 року до числа спадкоємців за законом відносяться непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менш чим один рік до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони спадкують у рівних частках зі спадкоємцями тієї черги ,яка притягається до спадкування. На підставі ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 2) якщо він подав в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вказаній в цій статті дії винні бути скоєні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд приходить до висновку, що позивачка фактично вступила в управління й володіння спадковим майном. У відповідності з пунктом 8 в редакції Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 25.12.92, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» ,який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON]. та прийняття спадщини його дружиною [PERSON] та сином [PERSON] після [INFO] «Вирішуючи позови спадкоємців про право власності на жилий будинок (квартиру), його (її) поділ в натурі, а також питання, пов'язані з визначенням вартості будівель, судам слід враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що є в постанові від 4 жовтня 1991 р. N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок" та в постанові від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Таким чином, суд приходить до висновку, що майно, яке залишилося після смерті [PERSON] не є нерухомістю, тобто ним можливо користуватися та володіти без відповідного набуття права власності , тим паче, що доля спадкоємця [PERSON] в спадковому майні є незначною (1/4 частини автомобіля ВАЗ 21013,1981 року випуску). Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч 2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, суд вважає, що доводи відповідача в судовому засіданні, що позивачка [PERSON] не є належним позивачем по справі, бо її право не порушене суд не може прийняти до уваги, бо ст.16 ЦК України передбачає, що року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Суд приходить до висновку, що падінням стовбуру дерева на прибудинковій території 16.06.2013 року біля 16-00 години у дворі будинку за адресою [ADDRESS] та ушкодженням автомобіля ВАЗ 21013 державний номер [NUMBER] порушено право користування та володіння автомобільним засобом, тобто ушкоджений транспортний засіб підлягав відновлювальному ремонту, що спричинило відповідні збитки позивачці. Збитки оцінені належним чином, бо сума відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ 21013 державний номер [NUMBER] встановлена 10 438,54 гривень та підтверджена висновком експертного автотоварознавчого дослідження ХНДІСЕ ім..Бокаріуса М.С. № 5882 від 31.07.2013 року (арк..50-58), вартість дослідження сплачена позивачкою в сумі 705,60 гривень (арк..59), вартість телеграми про виклик відповідача в сумі 20,40 гривень також сплачена позивачкою (арк..справи 60-61). Таким чином, суд вважає, що є доведеною сума збитків 11164,54 гривень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини ,встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Законодавцем передбачено, що обов»язок доказування своїх доводів та вимог покладається на учасників процесу, судом неодноразово роз»яснені вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України. Суд вважає позицію відповідача по справі схибною та такою, що спрямована на уникнення від цивільної відповідальності. Відповідач КП «Жилкомсервіс» тільки пояснив суду , що позивач є неналежним і відповідач є неналежним , бо не відповідає за обслуговування прибудинкової території будинків, у зв»язку з тим, що на підставі рішення Харківської міської ради від 27.01.2012 року № 39 в тарифи за послуги обслуговування прибудинкової території не включене. (арк..справи 86-87). Ці доводи не знайшли свого підтвердження, бо в статуті Комунального підприємства «Жилкомсервіс»в п.3.1.5 та в пп..3.2.5 вказано, що належний стан при будинкових територій відноситься саме до компетенції комунального підприємства (арк..140-147), а саме вказано, що метою і предметом діяльності підприємства є забезпечення належного санітарного стану при будинкової території і внутрішньо будинкових приміщень загального користування. Судом вжито певних заходів для з»ясування обставин за ким з комунальних підприємств територіальної громади закріплено обов»язок по догляду за при будинковими територіями, своєю відповіддю від 25.03.2015 року № 3215/9-15 директор юридичного Департаменту Харківської міської ради повідомив суд, що в господарському віданні СКП «Харківзеленбуд» будинок не заходиться (арк..справи 122), а Директор КП «Жилкомсервіс» Яковлєв О.А. повідомив роботи по знищенню дерев були виконані в 2011 році ТОВ «Сіті Лайф 2000»№, а в 2013 році ТВПП «Ресурс» (арк..117). Суд приходить до висновку, що ці повідомлення не є доказами по справі в тій частині, хто винен в неналежному обслуговуванні при будинкової території та приходить до висновку, що збитки слід стягнути саме з комунального підприємства «Жилкомсервіс», ЯК З БАЛАНСОУТРИМУВАЧА будинку за адресою [ADDRESS] . Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] частково доведені та частково обґрунтовані, бо не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні витрати, які понесені на реальне поновлення автомобіля, на евакуатор, на втрачені 39 літрів пального, на послуги адвоката на виготовлення фотографій на послуги таксі. 8 гривень 00 копійок за надання банківських послуг при сплаті вартості експертизи, не зважаючи на наявність доказів їх сплати, суд не має можливості стягнути, бо позивачка мала можливість сплати ці кошти поштовим переказом, за прибутковим ордером тощо. Таким чином, в стягненні витрат на загальну суму 3628,46 гривень суд вважає за доцільне відмовити, як на ті витрати , що недоведені суду. Стосовно індексу індексації , суд також вважає ,що позовні вимоги доведені частково та підлягають частковому задоволенню , а саме : індексації підлягає сума збитків вище визначених судом за текстом мотивувальної частини судового рішення, суд вважає, що індексації не підлягає визначена позивачкою моральної шкоди 20 000,00 гривень. Ураховуючи індекс інфляції за 2014 рік в розмірі 124,9 %, за період з 01.01.2015 року по 29 травня 2015 року в розмірі 137,1% , які є визначеними державою загальнодоступними відомостями і не потребують доведенню, таким чином індекс інфляції розраховано вірно 137,1%*124,9%= 1,712. Саме помноживши суму збитків 11164,54 гривень на індекс інфляції сума для стягнення складає 19113,69 гривень. В частині індексації моральної шкоди, слід відмовити. На підставі ст.. 1166 Цивільного Кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода ,завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою ,яка її завдала. Що стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000,00 гривень, суд виходить з наступного: згідно вимог ст.. 1167 ЦК України 2003 року моральна (немайнова)шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 " Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров"я, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв"язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Суд вважає, що ушкодженням майна, яке знаходилося в володінні та користуванні , дійсно заподіяно шкоду здоров»ю особи, яка володіла транспортним засобом на законних підставах , на підставі чого суд вважає ,що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, бо позивачка довела, що поніс втрати немайнового характеру, моральні переживання та порушені стосунки з оточуючими людьми. Суд вважає, що на користь позивачки з відповідача слід стягнути 3000,00 гривень моральної шкоди, а в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги законні, частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Крім того з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1% в загальної суми задоволеного позову, тобто в сумі 2211,37 гривень. На підставі вищевикладеного, з метою гуманності та справедливості,

Outcome: approved