Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

До Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] із позовом до Софіївської районної державної адміністрації в Дніпропетровській області про визнання в порядку спадкування права на земельну частку(пай). 21 вересня 2017 року подала уточнену позовну заяву (а.с. 43). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батько [PERSON] працював та був членом колгоспу ім.22-го з*їзду КПРС Софіївського району Дніпропетровської області. Колгосп ім.22-го з*їзду КПРС в 1994 року був реорганізований в КСП ім. Л.Українки, згідно архівного витягу з протоколу № 3 загальних зборів. При складанні списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю), згідно Додатку 1 до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки, її батька, [PERSON] було внесено до списків членів КСП ім. Л.Українки, які мають право на отримання земельної частки(паю) в КСП ім. Л.Українки за [NUMBER]. Після смерті її батька, який помер [INFO], відкрилася спадщина - право на земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 230034, 73 грн. Її мати [PERSON], яка проживала разом з померлим батьком, що підтверджується відповідною довідкою, згідно ст. 549 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину померлого [INFO] [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Позивач отримала спадщину померлої матері і має право отримати, в порядку спадкування, після померлого батька [PERSON] право на земельну частку (пай) площею 8,0 га, вартістю 230034,73 грн. розташовану на території колишнього КСП ім.Л.Українки. Про те, що її батька внесено до списків до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки і він має право на отримання земельної частки (паю), [PERSON] дізналася весною 2017 року від [PERSON] який, переглядаючи списки прикладені до Державного акта на землю КСП ім. Л.Українки, побачив прізвище її батька і повідомив про це позивача. У травні 2017 року позивач звернулася до Софіївської районної державної адміністрації із заявою про визнання за нею, в порядку спадкування, права на земельну частку (пай) померлого батька, але їй відмовили та рекомендували звернутися до суду, так як питання про виділення земельної частки (паю) законом не врегульовано. Розмір земельного паю в КСП ім. Л.Українки Софіївського району Дніпропетровської області складає 8,0 в умовних кадастрових гектарах і його вартість становить 230034, 73 грн. В зв'язку з цим позивач просить їй поновити [PERSON], строк звернення до суду із позовною заявою про визнання за нею права на земельну частку (пай), в порядку спадкування та визнати за нею в порядку спадкування, право земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах вартістю 230034, 73 грн., розташовану на території колишнього КСП ім.Л.Українки, що належало померлому [INFO] [PERSON]. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити з підстав, наведених в позовній заяві. Представник відповідача - Софіївської районної державної адміністрації в позовних вимогах позивача просить відмовити, враховуючи заперечення проти позову, згідно якого просить застосувати позовну давність. Представник третьої особи- Відділу у Софіївському районі Головного управління Держеокадастру в Дніпропетровській області просить в задоволенні позову відмовити, у зв'язку з пропуском строком позовної давності на звернення до суду із позовом. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, представника третьої особи, суд, вважає про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно з частино другою статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою в суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою. Таке набуття права на земельні ділянки передбачає обов'язкове прийняття уповноваженим органом держави (органом влади чи органом місцевого самоврядування) відповідного рішення, яке є обов'язковою юридичною підставою для подальшого оформлення на неї відповідних прав. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності з п.2Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно Указу Президента України від 10 листопада 1994 року N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката. За змістом ст.ст.22, 23 ЗК України(в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю: одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 30 червня 1994 року КСП «Леся Українка» отримало Державний акт на право постійного користування землею серія [NUMBER] (а.с.7), згідно якого відповідно до розпорядження представника Президента України від 22 червня 1994 року б/н колективному сільськогосподарському підприємству «Леся Українка» передано у колективну власність 5480,0 гектарів землі для ведення сільськогосподарського виробництва. Отже право на одержання земельної частки (паю) у [PERSON] виникло з 30 червня 1994 року - з моменту видачі КСП «Леся Українка» державного акта про право колективної власності на землю, членом якого він був, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. При складанні списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю), [PERSON], було внесено до списків членів КСП ім. Л.Українки, які мають право на отримання земельної частки (паю) в КСП ім. Л.Українки за [NUMBER], згідно довідки виданої Відділом Держгеокадастру у Софіївському районі (а.с. 11). Після смерті [PERSON], який помер [INFO], відкрилася спадщина - право на земельну частку (пай), площею 8,0 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 230034, 73 грн.(а.с.12). [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], яка була матір»ю [PERSON] (а.с. 4). Зміна прізвища позивача з [PERSON] на [PERSON] відбулася у зв'язку з укладенням шлюбу з [PERSON] (а.с.6). [INFO] померла мати позивача [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 618 (а.с. 5). Про те, що батька внесено до списків до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Л.Українки і він має право на отримання земельної частки (паю), [PERSON] дізналася весною 2017 року. У травні 2017 року позивач звернулася до Софіївської районної державної адміністрації із заявою про визнання за нею, в порядку спадкування, права на земельну частку (пай) померлого батька, але їй відмовили та рекомендували звернутися до суду, так як питання про виділення земельної частки (паю) законом не врегульовано. Розмір земельного паю в КСП ім. Л.Українки Софіївського району Дніпропетровської області складає 8,0 в умовних кадастрових гектарах і його вартість становить 230034, 73 грн. Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, що також випливає із загального правила, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог . Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду лише в серпні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права. Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено. Позивач не надав переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, через які не мала можливості занадто тривалий час реалізувати свої права особисто або через представника. При розгляді справи представником відповідача РДА, надано суду заперечення, яке містить клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки суду не надано документів на підтвердження поважності його пропуску. Відповідно до абз. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

Outcome: dismissed