Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що перебуваючи в трудових відносинах з Криворізьким державним гірничо-металургійним комбінатом «Криворіжсталь», правонаступником прав та обов`язків якого на момент подання позову являється відповідач, займаючи посаду електрозварника, 17.07.1997 року близько 12 години 15 хвилин, перебуваючи на робочому місці, під час виконання покладених на нього трудових обов`язків,внаслідок нещасного випадку, що стався з вини відповідача, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «закритий багатоосколчатий злам лівого стегна зі зміщенням відламків, закрита черепно-мозкова травма, забита рана голови, закритий злам 2-3-4-5 ребер праворуч, закритий злам великого бугорка правого плеча». Крім того, позивач вказує, що працюючи на вказаному підприємстві в період часу з 14.06.1972 року по 23.02.1995 року на посаді електрозварника металоконструкцій, під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків, останній підпадав під шкідливу дію шуму рівень, якого перевищував гранично-допустимий. Внаслідок дії зазначеного шкідливого виробничого чинника позивачем отримано професійне захворювання «двосторонній кохлеарний неврит праворуч - з легким зниженням слуху, ліворуч - з помірним зниженням слуху, туговухість АД-1ст., АС-ІІ ст.». У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я позивач 15.03.1995 року пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності -10 % внаслідок професійного захворювання. 24.04.1997 року за результатами повторного переогляду лікарсько-трудовою експертною комісією позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10 % внаслідок професійного захворювання. 26.11.1997 року у зв`язку з трудовим каліцтвом позивач пройшов огляд експертною комісією, за результатами вказаного огляду позивачу встановлено 65 % втрати професійної працездатності та призначено ІІ групу інвалідності. 14.12.1998 року позивач повторно пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати працездатності 40 % та призначено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом, встановлена необхідність у забезпеченні медикаментозним лікуванням. 06.04.1999 року за результатами повторного переогляду експертною комісією підтвердились раніше встановлені висновки щодо стану здоров`я позивача у зв`язку з професійним захворюванням та визначено 10% втрати професійної працездатності по туговухості. 25.03.2000 року позивач пройшов огляд експертною комісією внаслідок отриманого трудового каліцтва, за результатами даного огляду позивачу визначено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та призначено ІІІ групу інвалідності. 25.12.2000 року позивач повторно пройшов огляд експертною комісією для визначення загальної ступені втрати працездатності за трудовим каліцтвом та професійним захворюванням, за результатами даного огляду позивачу визначено 50 % втрати професійної працездатності, з яких 40 % - по трудовому каліцтву, 10% - по туговухості, а також позивачу призначено ІІІ групу інвалідності. 17.10.2001 року позивач повторно пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого встановлено, що позивачем втрачено 30% працездатності, з яких 20 % у зв`язку з трудовим каліцтвом, 10% внаслідок професійного захворювання. 21.01.2004 року позивач повторно пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого експертна комісія дійшла до аналогічних висновків щодо стану здоров`я позивача. 07.12.2005 року позивач пройшов огляд експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено безстрокова втрата професійної працездатності в ступені 30%, з яких 20% - внаслідок трудового каліцтва, 10%- внаслідок професійного захворювання. Вказує, що оскільки у зв`язку з трудовим каліцтвом та професійним захворюванням втратив працездатність, під час нещасного випадку та подальшого лікування наслідків трудового каліцтва відчув сильний фізичний біль, неодноразово проходив огляди експертних комісій, потребував та потребує і по нині проходження відновлювальних процедур і лікування. У зв`язку з ушкодженням здоров`я суттєво змінився звичний спосіб життя позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, втратив можливість реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повинен докладати додаткові зусилля для організації свого життя, то позивачу спричинено моральну шкоду, яку на думку позивача слід відшкодувати за рахунок відповідача. Просить стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на його користь 309 995 гривень в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану каліцтвом без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів. Ухвалою суду від 13.10.2020року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Відповідач ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить поштове повідомлення, долучене до матеріалів справи, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про стягнення моральної шкоди відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду за вх. №26161/20, 22.10.2020р. тобто в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду від 13.10.2020р., відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні. В обгрунтування своєї позиції вказує, що хоча вперше втрата професійної працездатності позивачу і визначалась в 1995 році за результатами огляду лікарсько-трудовою комісією, однак втрата професійної працездатності на підставі огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу визначена лише в 2005 році, отже позивач вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми права, які діяли станом на 2005 рік, згідно з якими цивільно-правову відповідальність за спричинення немайнової шкоди пов`язаної з ушкодженням здоров`я під час виконання особою трудових обов`язків повинен нести Фонд соціального страхування України, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідь на відзив ні позивачем, ні його представником до суду не подавалась. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , будучи працівником відповідача Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь», отримав тілесні ушкодження внаслідок нещасного випадку, який стався 17.07.1997 р. о 12 год. 15 хв. під час перебування позивача на робочому місці та виконання ним трудових обов`язків, що підтверджується відомостями внесеними до акту № 50/2 від 18.07.1997 року про нещасний випадок (а.с.17-20). Відповідно до п.11.3.акту № 50/2 від 18.07.1997 року про нещасний випадок, причинами його настання явились експлуатація несправних машин, механізмів устаткування, порушення трудової і виробничої дисципліни з боку машиніста крану [PERSON] . Пунктом 13.1 зазначеного акту встановлено, наявність вини підприємства в настанні нещасного випадку, в свою чергу, вини потерпілого в настанні нещасного випадку не встановлено, перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння не встановлено. Відповідно до п.15.1. зазначеного акту позивачу внаслідок травмування встановлено діагноз «закритий багатоослчатий злам лівого стегна». В період часу з 14.06.1972 року по 23.02.1995 року позивач працював на посаді електрозварника цеху металоконструкцій КГМК «Криворіжсталь». Під час виконання трудових обов`язків на вказаному підприємстві позивач виконував роботи в умовах впливу виробничого шуму, який перебільшував гранично допустимий рівень. Внаслідок пливу на організм позивача зазначеного шкідливого виробничого фактору позивачем отримано професійне захворювання: «двосторонній кохлеарний неврит праворуч - з легким зниженням слуху, ліворуч - з помірним зниженням слуху, туговухість АД-1ст., АС-ІІ ст.». Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача та відомостями викладеними в акті розслідування хронічного професійного захворювання/отруєння/ від 23.02.1995 року(а.с.38-48). Крім того, загальний стаж роботи позивача складає 28 років, з них 25 років за професією, за якою стався нещасний випадок. Згідно висновків компетентної комісії, яка проводила розслідування причин виникнення професійного захворювання, з метою запобігання виникненню аналогічних професійних захворювань у працівників КГМК «Криворіжсталь», визначена необхідність у забезпеченні працівників підприємства засобами захисту від шуму. Відповідно до виписки із акту огляду витягом з акту огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги від 15.03.1995 року, позивачу за наслідками огляду Міжрайонною профпатологічною МСЕК первинно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10% починаючи з 06.03.1995 року, причиною даної втрати професійної працездатності визначено професійне захворювання (а.с. 10-11). Відповідно до виписки із акту огляду витягом з акту огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги№188 від 24.04.1997 року, позивачу за наслідками огляду Міжрайонною профпатологічною МСЕК повторно визначено втрату професійної працездатності в ступені 10 %, причиною даної втрати професійної працездатності визначено професійне захворювання(а.с.10-11). Згідно виписки із акту огляду витягом з акту огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії ДНА -01 № 051228 позивачу за наслідками огляду Саксаганською міжрайонною МСЕК призначено ІІ групу інвалідності та визначено 65 % втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, що сталось 17.07.1997 року (а.с.11). У відповідності до виписки з акта огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії ДНА-01 № 108473 від 14.12.1998 року позивачу за наслідками огляду Саксаганською міжрайонною МСЕК призначено ІІІ групу інвалідності, визначено 40 % втрати професійної працездатності, визначена необхідність забезпечення ВМП, медикаментозним лікуванням (а.с.12-13). 06.04.1999 року позивач пройшов огляд Міжрайонною профпатологічною МСЕК, за результатами якого позивачу визначено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 10% внаслідок професійного захворювання, що підтверджується випискою з акта огляду № 207 (а.с.12). 23.03.2000 року позивач пройшов огляд Жовтневою міжрайонною МСЕК, за результатами якого позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності, призначено ІІІ групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою з акту огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії МСЕДНА-01 № 192368 (а.с.12-13). 25.12.2000 року позивач пройшов огляд Жовтневою міжрайонною МСЕК, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50 %, з яких 40 % - внаслідок трудового каліцтва, 10 % - внаслідок професійного захворювання (безстроково), що підтверджується витягом з акту огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії МСЕДНА -01 № 179627 від 25.12.2000 року (а.с.14-15). 17.10.2001 року позивач пройшов огляд Жовтневою міжрайонною МСЕК, за результатами, якого позивачу встановлено загальний ступінь втрати професійної працездатності 30%, з яких 20 % - за трудовим каліцтвом, 10% - внаслідок професійного захворювання, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії від 17.10.2001 року (а.с.14-15). 21.01.2004 року позивач пройшов огляд Жовтневою міжрайонною МСЕК, за результатами, якого позивачу встановлено загальний ступінь втрати професійної працездатності 30%, з яких 20 % - за трудовим каліцтвом, 10% - внаслідок професійного захворювання, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення ступеня професійної працездатності в процентах, потребах в додаткових видах допомоги серії від 21.01.2004 року (а.с.15). 07.12.2005 року позивач пройшов огляд Жовтневою міжрайонною МСЕК, за результатами якого позивачу встановлено безстрокову втрату професійної працездатності в ступені 30%, з яких 20% - за трудовим каліцтвом, 10%- внаслідок професійного захворювання (а.с.16). Вина підприємства в нещасному випадку 100%, що підтверджується розпорядженням №837 від 17.12.1997 року Криворізького державного Гірничо-Металургійного комбінату «Криворіжсталь» (а.с.23). Частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком компетентної експертної комісії від 15.03.1995 року (внаслідок професійного захворювання) та від 26.11.1997 року (внаслідок трудового каліутва), тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають у перенесенні фізичного болю, в суттєвому порушенні функцій організму, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні фізичних страждань у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, проходження лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із отриманим професійним захворюванням та трудовим каліцтвом, які призвели до безстрокової втрати позивачем працездатності в ступені 30% починаючи з 07.12.2005 року, стали причиною тривалої втрати працездатності позивачем в ступені 65% та призначенні йому ІІ групи інвалідності в період з 26.11.1997 року по 14.12.1998 року, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача стосовно того, що позивачу вперше визначено втрату професійної працездатності МСЕК в 2005 році, оскільки матеріали справи спростовують дане твердження, крім того у даному випадку момент виникнення спірних правовідносин пов`язаний з встановленням факту втрати професійної працездатності потерпілим в установленому законом порядку. Крім того, суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно належності сторони, яка повинна відшкодовувати моральну шкоду. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - повинен виплатити позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, стаж роботи на підприємстві відповідача, вік, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує, що виникнення у позивача професійного захворювання також пов`язане з його роботою в шкідливих умовах на іншому підприємства, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 75 000 (сімдесят пять тисяч) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial