Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

У квітні\~2018\~року [PERSON]\~звернувся до\~суду з\~\~позовною заявою\~до ДП\~«Торецьквугілля»\~про стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі\~та іншим\~розрахунковим виплатам,\~стягнення одноразової\~допомоги у\~звязку з\~виходом на\~пенсію по\~інвалідності,\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку.В обґрунтування позову зазначив, що працював ВП «шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля». 01.03.2018 року був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. В цей же день відповідач не виплатив\~йому всі\~належні при\~звільненні виплати\~у встановлений\~законодавством термін,чим порушив ст.116 КЗпП України. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого ДП\~«Торецьквугілля» не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог [PERSON] в розмірі 23548,79 грн. та повністю заперечує проти задоволення іншої частини позовних вимог в розмірі 72385,33 грн., вважає їх недоведеними, невмотивованими та безпідставними. Аргументує позицію тим, що позивача звільнено - 01.03.2018 року, а платіжним дорученням № 54 від 29.03.2018 року з ним проведено повний розрахунок. Затримка розрахунку - 19 робочих днів. Середньоденний заробіток складає 1239,41грн. Таким чином, підприємство має сплати компенсацію у зв'язку із затримкою розрахунку в розмірі: 23548,79 грн. (19 днів*1239,41 грн.). Відносно решти вимог - платіжними дорученнями від 23.03.2018 року № 1 та № 30 було виплачено заробітну плату за січень - лютий 2018 рік, а платіжним дорученням від 29.03.2018року № 54 заробітну плату за березень, вихідну допомогу, одноразову допомогу за довголітню працю, а тому ця заборгованість погашена. В уточненому відзиві відповідач зазначає, що затримка склала 18\~робочих днів, а тому сума, яка підлягає сплаті складає 22309,38 (18 днів*1239,41 грн.). 04 червня 2018 року позивачем надано уточнену позовну заяву, в якій зазначено, що на день розгляду справи судом відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за січень-березень 2018 року, належну йому вихідну допомогу та одноразову допомогу за довголітню працю. Розрахунок за цими виплатами був виконаний відповідачем 29.03.2018 року, але розрахунок виконаний не в повному обсязі. Відповідач не виплатив позивачу повністю заборгованість по лікарняним листам за січень-лютий 2018 року. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по оплаті лікарняних та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку - 75604,01 грн. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, в межах заявлених уточнених позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги відповідно до уточненої позовної заяви, погодилась, що заборгованість по заробітній платі, вихідна допомога та одноразова допомога за довголітню працю була позивачеві виплачена. Водночас наполягала, що оскільки залишається невиплаченими частина лікарняних, то підприємство в повному обсязі відповідно до вимог ст.116 КЗпП України не розрахувалось з позивачем, а відтак відповідно до вимог ст.117 відповідач зобовязаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, який триває на час розгляду справи. Просила стягнути з відповідача заборгованість по оплаті лікарняних та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Представник відповідача в судовому засіданні визнав частину позовних вимог, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який склав 18 днів з 02.03 до 28.03.2018 року. Наполягав, що позивачеві 29.03.2018 року було виплачено заборгованість по заробітній платі, вихідній допомозі, одноразову допомогу за довголітню працю. Представник відповідача також визнав, що зберігається певна заборгованість по виплаті лікарняних, однак не з вини підприємства. Пояснив, що раніше підприємством було сплачено в повному обсязі відповідні розміри страхових внесів до Фонду соціального страхування, однак Фондом зараховано сплачену суму в рахунок внесків за [PERSON] лише до вересня 2016 року, решту суми Фонд пустив на погашення штрафних санкцій, нарахованих на підприємство. При оплаті лікарняних (перших пяти днів) [PERSON] за січень-лютий 2018 року, відповідач відповідно до вимог "Порядку оплати перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця" мав змогу оплатити лікарняний лише в межах зарахованих внесків, що і було зроблено в тій частині, яка відповідала даними Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування ЄСВ, тобто в обсязі зарахованих внесків за [PERSON] до вересня 2016 року. Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги часткого в розмірі 22309,38 грн., що складаються з середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 18 днів з 02.03 до 28.03.2018 року. Суд повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги і заперечення, і зазначає наступне: Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Судом встановлено, що позивач\~ з 14.12.2015 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював в якості гірника з ремонту гірничих виробок 3 розряду на Відокремленому підрозділі «шахта «Північна» Державного підприємства «Торецьквугілля» з повним робочим днем на підземній роботі. 01.03.2018 року був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-10, 23-25). Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України відповідач виплату всіх належних позивачеві сум в день звільнення 01.03.2018 року не провів. Остаточний розрахунок з позивачем був проведений 29.03.2018 року, а саме, заборгованість по заробітній платі виплачена згідно платіжного доручення №1 від 23.03.2018 року за січень 2018 року у сумі 13882,74 грн., №30 від 23.03.2018 за лютий 2018 року у сумі 2286,84 грн, згідно платіжного доручення №54 від 29.03.2018 року виплачена заробітна плата за березень 2018 року, вихідна допомога та одноразова допомога за багаторічну працю відповідно до п.13.7 колективного договору ВП\~«шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля» в сумі 83865,14 грн. (а.с.33, 43, 44, 45). Таким чином, заборгованість по заробітній платі, вихідній допомозі та одноразовій допомозі за багаторічну працю, тобто по належних працівникові від підприємства виплатах при звільненні, відповідачем виплачена 29.03.2018 року. Відповідно до довідки №01/302 від 17.05.2018 року ВП «шахта «Північна» ДП\~«Торецьквугілля» заборгованості по заробітній платі [PERSON] станом на 13.04.2018 року немає. (а.с.33). Відтак затримка фактичного розрахунку відповідача з позивачем склала 19 робочих днів - з 01.03.2018 року до 29.03.2018 року включно. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Представник відповідача пояснював затримку у розрахунку відсутністю коштів, що не виключає відповідальність за ст.117. Середньоденна заробітна плата [PERSON], розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), складає 1239,41 гривень, що підтверджується довідкою №01/278 від 04.05.2018 року\~\~ ВП «шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля» (а.с.32). Відтак, суд доходить висновку, що належна відповідно до ст.117 КЗпП України позивачеві як звільненому працівникові сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 23548\~(двадцять три тисячі пятсот сорок вісім) гривень 79 коп. (1239,41*19 днів). Відтак в цій частині позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід задовольнити. Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та одноразовій допомозі за довголітню працю у вугільній промисловості у звязку із виходом на пенсію по інвалідності, суд встановлено, що ці суми відповідачем виплачено. Позивач уточнив позовні вимоги відповідно до яких, не ставив перед судом вимогу про їх стягнення з відповідача. Водночас, в уточненій позовній заяві позивач зазначив, що підприємство не виплатило йому заборгованість по лікарняним листам, а тому середній заробіток відповідно до ст.117 КЗпП України повинен повинен бути розрахований та стягнутий за весь час затримки виплати підприємством заборгованості по лікарняним листам. Судом встановлено, що на підприємстві обліковувались лікарняні листи позивача за січень-лютий 2018 року (а.с.32, 66, 67, 74-75) Сторонами не було представлено лікарняних листів суду, водночас, сторони не заперечували їх наявність, це обєктивно підтверджується іншими доказами, зокрема, наданими відповідачем довідками. Згідно абзацу другого частини другої ст.22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" - оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до даних бухгалтерського обліку ВП "Шахта "Північна" ДП\~"Торецьквугілля" станом на 01.03.2018 року на підприємстві рахувалась заборгованість по оплаті перших пяти днів непрацездатності по лікарняним листам [PERSON] за січень 2018 року - 2771,75 грн, за лютий 2018 року - 1415,10 грн. (а.с.74-75) Заборгованість була частково погашена відповідачем за січень 2018 року згідно платіжного доручення №489 від 15.02.2018 в розмірі 1098,49 грн, за лютий 2018 року згідно платіжного доручення №510 від 23.03.2018 в розмірі 492,30 грн (а.с.67-69, 74-75) Відтак, непогашена відповідачем частина заборгованості по оплаті перших пяти днів непрацездатності по лікарняним листам [PERSON] складає: за січень 2018 року - 1673,26 грн (2771,75 грн - 1098,49 грн), за лютий 2018 року - 922,8 грн (1415,10 грн - 492,30\~грн), а усього 2596,06 грн (1673,26 грн+922,8 грн). Зазначену суму заборгованості по оплаті перших пяти днів непрацездатності по лікарняним листам [PERSON] за січень-лютий 2018 року представник відповідача визнав. З сумою цієї заборгованості по лікарняним погодився представник позивача. Разом з тим, відповідно ст.12 ЦПК однією із засад цивільного судочинства є змагальність сторін - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачем не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх пояснень, що неповна виплата лікарняних сталась через застосування Фондом штрафних санкцій до підприємства, що відобразилось на даних Реєстру соціального страхування ЄСВ. Суд зауважує, що оплата відповідачем перших пяти днів непрацездатності позивачеві відбувалась із рахунку підприємства на рахунок працівника за відсутності посередництва Фонду, а тому у своїх власних платіжних дорученнях відповідач мав змогу зазначити до виплати усю суму лікарняних [PERSON] за січень-лютий 2018 року у межах оплати перших пяти днів непрацездатності. Суд переконаний, що працівник не зобовязаний нести жодні матеріальні обмеження через те, як складаються правові відносини його роботодавця з Фондом соціального страхування України. З огляду на положення абзацу другого частини другої ст.22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті лікарняних (оплаті\~тимчасової непрацездатності) за січень-лютий 2018 року в розмірі 2596,06 грн слід задовольнити. Насамкінець, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України за весь час затримки виплати підприємством заборгованості по лікарняним листам, суд зауважує наступне: Статею 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У статті 2 КЗпП України також закріплено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Характер трудових відносин між працівником і роботодавцем виявляється у тому, що працівник зобов'язується виконувати певну роботу, а роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст.21 КЗпП). При цьому, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст.94 КЗпП, ст.1 Закону України "Про оплату праці"). Статею 2 Закону України "Про оплату праці" визначена "Структура заробітної плати", до якої входить: 1. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. 2. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. 3. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно п.1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 №5 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27\~січня 2004 р. за №114/8713) - Для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Розділ 3 Інструкції визначає "Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці" - допомога по тимчасовій непрацездатності здійснюються за рахунок коштів фондів державного соціального страхування. Згідно п.3.3 - Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації - також відноситься до "Інших виплат, що не належать до фонду оплати праці". Суд зауважує, виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності - це передбаченні чинним законодавством, передусім Конституцією України та Законом України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування", специфічні гарантовані соціальною державою Україною відносини із застрахованими особами щодо реалізації громадянами права на соціальний захист, яке, серед іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Так, стаття 1 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" (далі - Закон) визначає соціальне страхування як систему прав, обовязків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України. Обєктом соціального\~страхування є страховий випадок (нещасний випадок на виробництві, професійне захворювання, тимчасова втрата працездатності), із настанням яких у застрахованих осіб виникає право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону. За страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності, серед іншого, надається такий вид матеріального забезпечення, як допомога по тимчасовій непрацездатності (ст.20 Закону) За змістом ст.22 Закону, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності здійснюється Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Абзац другий частини другої ст.22 Закону визначає, що оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, суд наголошує, що оплата роботодавцем перших пяти днів тимчасової непрацездатності працівника не тотожна поняттю "заробітна плата", тобто по своїй природі не є тією винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. А є гарантованою державою соціальною допомогою, матеріальним забезпеченням застрахованої особи яка передбачена закріпленим у Конституції правом громадян на соціальний захист, здійснювати часткову виплату якої роботодавець зобовязаний в силу Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування". Ні Кодексом законів про працю України, ні Законом України "Про оплату праці" не передбачено обовязок роботодавця оплачувати працівникові допомогу про тимчасовій непрацездатності. Слід зауважити, що Законом України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" передбачено відповідальність різних субєктів за порушення його вимог: Ч.3ст.10 - Фонд несе відповідальність згідно із законом за шкоду, заподіяну з його вини застрахованим особам внаслідок несвоєчасної або неповної виплати матеріального забезпечення, страхових виплат, ненадання або несвоєчасне надання соціальних послуг, передбачених цим Законом. Ч.6 ст.15 - У разі порушення порядку використання страхових коштів роботодавці відшкодовують Фонду в повному обсязі неправомірно витрачену суму страхових коштів та/або вартість наданих соціальних послуг і сплачують штраф у розмірі 50 відсотків такої суми. За несвоєчасне повернення або повернення не в повному обсязі страхових коштів на страхувальників та інших отримувачів коштів Фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків несвоєчасно повернутих або повернутих не в повному обсязі страхових коштів. Одночасно на суми несвоєчасно повернутих або повернутих не в повному обсязі страхових коштів і штрафних санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу. Однак цим Законом не передбачено застосування до роботодавця такого санкційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки виплати лікарняних. А відтак, застосування норм ст.117 КЗпП України до затримки виплат по лікарняним листкам є безпідставним. Суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України за весь час затримки виплати підприємством заборгованості по лікарняним (оплаті тимчасової непрацездатності) слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 261,45 грн.(26144,85грн/75604,01грн*756,04)

Outcome: partial