Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Заявник - в. о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі КНП ТОКПЛ ТОР) Шкробот В.В. звернувся до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи вимоги достатніми підставами для госпіталізації, передбаченими законом. В судовому засіданні представник КНП ТОКПЛ ТОР Било О.М. заяву підтримала і пояснила, що [PERSON] страждає на важкий психічний розлад, що обумовлює його небезпеку для оточуючих, на даний час перебуває у епізоді манії, тікає з дому. Хворіє з листопада 2018 року, останній раз перебував на стаціонарному лікуванні згідно направлення амбулаторно-поліклінічного відділу у травні 2019 році, стаціонарно лікувався за добровільною згодою лише один раз, добровільно амбулаторно лікування не приймає. Під час поступлення до відділення лікарні поводив себе агресивно до батька з його слів, до персоналу та лікарів агресії не виявляв. Прокурор заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в КНП ТОКПЛ ТОР не підтримав, зазначивши, що факт наявності психічного розладу у [PERSON] був встановлений в судовому засіданні, проте, не було доведено, що він становить небезпеку для оточуючих, тому висловив думку про недоцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] як законний представник пояснив, що він є батьком [PERSON] , який хворіє на психічний розлад з листопада 2018 року, проходив два рази лікування, після якого стан покращувався, останнім часом його стан погіршився, він поводить себе неадекватно здоровій людині, проявляє агресію щодо нього, виражається нецензурними словами на його адресу, бив його, погрожує братові, не бажає добровільно приймати лікування, тікає з дому, невідомо куди їздить, в четверг пішов пішки в м. Козову до відділу поліції, де поводив себе неадекватно, після чого його доставили до психоневрологічної лікарні, а тому вважає, що на даний час необхідне стаціонарне лікування, а тому просить помістити його для обстеження і лікування у психіатричний заклад без його згоди. [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо його госпіталізації у психіатричний заклад, вказавши, що він дійсно перебував у депресії, проходив лікування, на даний час здоровий, почуває себе нормально, не вчиняв агресивних дій щодо батька, не бив його, приходить на прийом до лікаря-психіатра добровільно, приймає лікування, бажає лікуватись в домашніх умовах. Вказує, що він одружений, має 12 річну дочку, працює, самостійно себе утримує, має водійське посвідчення, декілька днів тому їздив по дочку, яка перебувала у таборі до м. Хмельницький. Також пояснив, що його дружина вступила до так званої «фінансової піраміди», через що він дуже хвилювався, їздив до м. Києва, м. Львова, м.Яремче, щоб її забрати. 01 серпня 2019 року в м. Козові він перебував у відділі поліції, щоб написати заяву про злочин, звідки його з невідомої причини доставили до психоневрологічної лікарні, у лікарні в м. Козова він не був і лікарем не оглядався. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її брат [PERSON] хворіє на психічний розлад, перебував на лікуванні у грудні 2018 року, зараз потребує лікування, оскільки поводить себе агресивно. Про прояви агресії знає зі слів батька, до неї він висловлювався нецензурними словами, їй відомо, що він батька не бив, однак постійно когось переслідує, тікає з дому, друзям казав, що купить зброю. Раніше він працював разом з братом та батьком, проживає в квартирі один, батько до нього приїжджає деколи. Його забрали до лікарні з м.Козова, куди він пішов з села вночі пішки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його брат [PERSON] хворіє на психічний розлад, перебував на лікуванні у грудні 2018 року, зараз потребує лікування, оскільки поводить себе агресивно, на прийом до лікаря-психіатра йти відмовляється, тікає з дому, когось переслідує, брав у друзів автомобіль, на якому їздив у м. Київ, м. Яремче. Про прояви агресії знає зі слів батька, тілесних ушкоджень він нікому не заподіював, щодо себе агресії зі сторони [PERSON] не було, лише погрожував, що буде купляти зброю. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне. Громадянин [PERSON] , [INFO] був госпіталізований до Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні 01 серпня 2019 року о 13 год. 05 хв. в супроводі батька та працівників поліції. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів та за наслідками огляду Комісія прийшла до висновку, що [PERSON] страждає на біполярний афективний розлад, поточний епізод манії без психотичних симптомів. Суїцидальні думки та соціально-небезпечні наміри заперечує. Комісія прийшла до висновку, що згідно ст.14 «Закону України про психіатричну допомогу», [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у пацієнта тяжкого психічного розладу, яке обумовлює його небезпеку для оточуючих (зі слів батька проявляє агресію). Згідно сигнальної карти зав.відділом 7-го психіатричного відділу ТОККПНЛ, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у ТОККПНЛ з 28.11.2018 року 27.12.2018 року з діагнозом гострий поліморфний психотичний розлад. Крім того, згідно виписки з історії хвороби № 4091, [PERSON] перебував на лікуванні в 11 відділенні ТОККПНЛ з діагнозом біполярний афективний розлад та 24.05.2019 року був виписаний з лікарні у зв`язку з покращенням стану хворого. Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлює, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров`я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Даною статтею встановлено, що при затриманні особи, як душевнохворої повинні бути дотримані вимоги, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Частиною 2 ст. 341 ЦПК України визначено, що справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги. Згідно ч. 1 ст. 342 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 3 ЦПК України, статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", стаття 17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути "необхідним в демократичному суспільстві". Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України"). А тому, суд зауважує, що примусова психіатрична допомога безперечно є втручанням у приватне життя особи, щодо якої лікарем психіатром внесено заяву до суду, в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Аналізуючи в сукупності вищенаведені пояснення лікаря-психіатра, законного представника - батька, [PERSON] , пояснення свідків, письмові докази, суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про те, що [PERSON] дійсно хворіє важким психічним розладом, внаслідок якого перебував на лікуванні та був виписаний у зв`язку з покращенням стану здоров`я. Поряд з цим, в судовому засіданні не було здобуто достатньо належних та допустимих доказів, що психічний розлад, яким страждає [PERSON] станом на час розгляду справи обумовлює його небезпеку для оточуючих, оскільки згідно висновку комісії лікарів він соціально-небезпечні наміри заперечує, крім того, поясненнями свідків та законного представника не підтверджено вчинення [PERSON] чи виявлення реальних намірів вчинення ним небезпечних для оточуючих дій, наявності у [PERSON] психічного розладу такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні, та не доведено, що лікування можливе лише в умовах стаціонару. Таким чином, здобутими в судовому засіданні доказами не підтверджено фактичних даних про наявність наведених у заяві підстав для госпіталізації [PERSON] , які свідчать про нагальну необхідність втручання в приватне життя шляхом госпіталізації особи - [PERSON] , [INFO] у примусовому порядку до психіатричного закладу. Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] без його згоди у примусовому порядку на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed