Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури. В позовній заяві [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що 25.12.2014 року працівники міліції Лінійного відділу на станції Київ- Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці затримали його в порядку статті 208 КПК України та повідомили про підозру у тяжкому злочині, передбаченому частиною другою статті 187 КК України, і подали клопотання слідчому судді Шевченківського районного суду міста Києва про обрання крайнього запобіжного заходу - взяття під варту. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26.12.2014 року, із врахуванням пред`явленої йому підозри в тяжкому злочині, до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Його перебування в стінах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» було не просто протиправним, але і нестерпним, так як він знаходився в СІЗО в нелюдських умовах: в 14 містній камері перебувало близько 30 осіб, спати не було де, засоби особистої гігієни та постільну білизну не видавали, вентиляція не працювала і свіжого повітря не вистачало, що призводило до запаморочення, їда була смердюча і несвіжа, питну воду не давали, взимку було дуже холодно, а влітку навпаки, жарко. Тобто, його перебування в СІЗО було жахливим, і в цих умовах він перебував 1 рік 6 місяців 24 днів (572 дні). Без належної перевірки зазначених ним доводів та обґрунтувань, щодо його невинуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, 10.03.2015 року прокуратурою Шевченківського району міста Києва відносно нього було затверджено та направлено до Солом`янського районного суду міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12014100140000799 від 25.12.2014 за ч.2 ст.187 КК України. 11.08.2015 року Солом`янським районним судом міста Києва у справі №760/4900/15-к було винесено вирок про визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України і призначено покарання у виді 7-ми років позбавлення волі з конфіскацією майна. І тільки 19.07.2016 року Апеляційний суд міста Києва виніс ухвалу про скасування вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 11.08.2015 і закрив кримінальне провадження відносно нього за ч.2 ст.187 КК України на підставі пункту 3 частини першої статті 184 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливостей їх отримати. Цього дня його звільнити в залі суду. Проте, подальше його життя проходило в глибокій депресії після пережитого. В зв?язку із цим просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету на його користь 320\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. Суму саме в такому розмірі розрахував з урахуванням статті 8 ЗУ від 14.11.2019 «Про Державний бюджет України на 2020 рік», яким встановлено мінімальну заробітну плату в 2020 році з 1 вересня у місячному розмірі - 5000 грн. А тому, для розрахунку заподіяної йому моральної шкоди як розрахункової величини має застосовуватись розмір мінімальної заробітної плати в сумі 5000 грн. і відповідно до ст. 1176 ЦК України принципів розрахунку, з державного бюджету на його користь слід стягнути: за 28 місяців незаконного притягнення до кримінальної відповідальності - 140000 грн. (28 місяців х 1 мінімальну заробітну плату - 5000 грн.), а за 18 місяців незаконного перебування під вартою - 180000 грн. (18 місяців х 2 мінімальні заробітні плати - 5000 грн.). Що в сумі становить 320\~000 грн. Позивач в судове засідання не з?явився, повторно подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити. Представник Київської міської прокуратури в судове засідання не з?явився, подав відзив на позов, в якому прокуратура позовні вимоги не визнає повністю, мотивуючи тим, що положеннями Закону № 266/94-ВР, закриття кримінального провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) позивач повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. У позовній заяві [PERSON] зазначає про умови перебування в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» та про життя вдома в с. Малий Рожин, Косівського району після звільнення з-під варти, тим самим стверджуючи про отриману (наявну) моральну шкоду. Разом з тим, доказів, які б підтверджували дані обставини, ним до суду не подано. А також неправильно визначено кінець перебігу строку перебування під слідством і судом, а саме 10.05.2017 року, що становить за підрахунком позивача 28 місяців, в той час як позивач перебував під слідством і судом з 25.12.2014 року по 19.07.2016 року, тобто 19 місяців. При цьому позивач невірно вважає, що шкода, завдана незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та шкода, завдана незаконним триманням (перебуванням) під вартою, підлягають самостійному обрахунку та відшкодуванню, оскільки, виходячи з положень ст.1176 ЦК України та ст.1 Закону № 266/94-ВР, шкода, зокрема моральна шкода, завдана фізичній особі (громадянину) внаслідок її (його) незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання тощо, охоплюється поняттям «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду». Але зважаючи на недоведеність позивачем належними, допустимими та достатніми доказами завдання йому матеріальної та моральної шкоди, прокуратура вважає, позов не підлягає задоволенню. Представник Державної казначейської служби України Гамуляк О.М. в судове засідання не з?явилася, подала відзив на позов, в якому Державна казначейська служба України позовні вимоги не визнає повністю, мотивуючи тим, що Державна казначейська служба України не є головним розпорядником бюджетних коштів та не може надати будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору. Державна казначейська служба України здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, є окремою юридичною особою, має власний кошторис печатку, самостійно несе відповідальність за власні дії, будь-яких протиправних дій відносно позивача не здійснювала. Одночасно із цим, у відзиві вказано, що моральна шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними. А в даному випадку, позивач не надав доказів щодо визнання незаконними чи неправомірними дій органів досудового слідства. До того ж, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації, що відсутнє у випадку зазначеному у позові, і така особа не вправі вимагати відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка була їй завдана в процесі розслідування. Просить в позові відмовити. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. При цьому, суд звертає увагу на те, що хоча від представників відповідачів заяв про розгляд справи без їх участі не поступало, однак, представник Київської міської прокуратури подала відзив на позов, а представник Державної казначейської служби України одночасно із відзивом подала ще і заяву, в якій просила врахувати під час ухвалення рішення по справі відзив на позов. Таким чином, умов для проведення заочного розгляду справи передбачених ст.280 ЦПК України, немає, що дає суду підстави для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі-Закон №266/94-ВР). Перша стаття Закону №266/94-ВР передбачає, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~"Про оперативно-розшукову діяльність",\~"Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2 ч.1 ст.2 Закону). В Постанові Великої палати Верховного суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) зазначено, що «внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування\~майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки\~закону, а саме:\~статті 1176 ЦК України,\~Закону № 266/94-ВР. Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення, в якому має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Невиконання передбаченого\~статтею 11 Закону № 266/94-ВР\~обов`язку роз`яснення особі порядку поновлення його порушених прав, та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, не є підставою для відмови у захисті його порушеного права. Оскільки Закон\~№ 266/94-ВРне містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей\~15,\~16 ЦК України\~може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою». Як видно із матеріалів справи, 25.12.2014 року позивачу [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України (а.с.26), згідно прийнятої у [PERSON] усної заяви, що підтверджується копією протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а.с.27). 26.12.2014 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у рамках даного кримінального провадження до позивача [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 18.02.2015 року включно без визначення суми застави відповідно до ч.4 ст.183 КПК України (а.с.37). Далі, вироком Солом?янського районного суду м. Києва від 11.08.2015 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.187 КК України, засуджено та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк відбуття покарання слід обчислювати з 25.12.2014 року (а.с.9-11). Проте, Апеляційний суд міста Києва своєю ухвалою від 19.07.2016 року скасував вищевказаний вирок, а кримінальне провадження закрив у зв?язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід [PERSON] у виді тримання під вартою скасував, звільнивши останнього з-під варти в залі суду (а.с.31-36), і судове рішення суду апеляційної інстанцій набрало законної сили з моменту його проголошення, що передбачено ч.4 ст. 532 КПК України. Щодо визначення наявності факту спричинення позивачу моральної шкоди, суд виходив з наступного. Частиною другою статті 1 Закону №266/94-ВР чітко\~регламентовано,\~що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. В свою чергу, відповідно до ч.5,6 ст.4 Закону №266/94-ВР \~відшкодування моральної\~шкоди провадиться\~у разі,\~коли незаконні\~дії органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~досудове розслідування,\~прокуратури і\~суду завдали\~моральної втрати\~громадянинові,\~призвели до\~порушення його\~нормальних життєвих\~зв`язків,\~вимагають від\~нього додаткових\~зусиль для\~організації свого\~життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. З огляду на вказані норми, суд вважає, що перебування позивача\~під слідством\~і судом,\~проведення слідчих\~дій і\~встановлення обмежень,\~безумовно негативно\~вплинуло на\~його життя,\~завдало йому\~душевних і\~фізичних страждань,\~а також\~вплинуло на\~відновлення та\~налагодження нормальних\~стосунків з\~оточуючими,\~рідними та\~друзями та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя після звільнення з під варти. Посилання ж відповідачів у наданих до суду відзивах щодо недоведеності позивачем належними, допустимими та достатніми доказами завдання йому моральної шкоди не відповідають дійсності, оскільки сам факт тривалого (більше 18 місяців) перебування позивача під вартою (який є винятковим запобіжним заходом) в умовах спеціалізованої державної установи, а в даному випадку в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» (СІЗО), в якій діють винятково строгі норми та правила поведінки і перебування (що було б виправдано в разі його засудження), підтверджує факт порушення його\~нормальних життєвих\~зв`язків,\~та позбавлення\~можливостей реалізації\~ним своїх\~звичок і\~бажань, що суд вважає достатньою підставою для визнання наявності заподіяння йому моральних страждань, розмір відшкодування яких слід визначати відповідно до положень Закону №266/94-ВР. Відповідно до вимог ч.2 ст.13 Закону №266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, поняття «перебування особи під слідством і судом» охоплюється одним сумарним строком, який суд вважає слід розраховувати з урахуванням таких вимог законодавства. Статтею третьою\~КПК України\~визначено основні терміни, що їх вжито в цьому Кодексі, якщо немає окремих вказівок, і мають, зокрема, таке значення: 5) досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 6) досудове слідство - форма досудового розслідування, в якій здійснюється розслідування злочинів; 24) судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами. Таким чином, при визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом за який слід провести позивачу відшкодування моральної шкоди згідно Закону №266/94-ВР, слід вважати період з дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.12.2014 року (а.с.18), по дату проголошення судового рішення, ухваленого в порядку касаційного провадження 10.05.2017 року (а.с.39-40). Таким чином, судом встановлено, що позивач перебував під слідством і судом 2 роки 4 місяці 15 днів, і має право на відшкодування моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом №266/94-ВР, оскільки судове рішення, яким позивача було засуджено та призначено покарання скасоване, а кримінальне провадження відносно нього закрите в апеляційному порядку на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв?язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати. При цьому, час касаційного провадження слід також враховувати у вказаний період з підстав прямого тлумачення такого поняття чинним КПК, а також і беручи до уваги моральні переживання позивача, хоч і звільненого з під варти, однак перебуваю чого у стані правової невизначеності. Окрім цього,\~слід враховувати\~що згідно\~п.9\~Постанови пленуму\~Верховного Суду\~України №4\~від 31.03.1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди,\~у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Позивач звернувся до суду з позовом в 2020 році і розмір мінімальної заробітної плати для визначення суми морального відшкодування ним було взято згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік», згідно якого розмір мінімальної заробітної плати з 01 вересня 2020 року становив 5000 грн. Проте, зважаючи на роз?яснення викладені у вищенаведеній Постанову Пленуму ВСУ, що суд при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди має виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи, суд вважає за доцільне здійснити такий розрахунок з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати встановленої ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік», згідно якого розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить: з 1 січня - 6000 гривень. При цьому, таке нарахування позивачу слід провести за термін, що становить 2 роки 4 місяці 15 днів. В такому випадку сума відшкодування становитиме 171000 грн., а саме: 28 місяців х 6000 грн. + 6000:30 днів та х 15 днів = 168000 грн. + 3000 грн. = 171000 грн., що є мінімальним значенням, тому визначений судом розмір відшкодування відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Водночас, суд звертає увагу на те, що застосувавши величину мінімальної заробітної плати у розмірі 6000 грн., суд не вийшов за межі позовних вимог, оскільки і згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, і згідно п.9 Постанови пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, розміри мінімальної заробітної плати слід застосовувати ті, що діють на час розгляду справи. А крім того, загальну суму морального відшкодування позивач просив стягнути у розмірі 320 000 грн. Вирішуючи вказаний позов суд приходить до переконання, що стягнення суми морального відшкодування слід проводити саме з Державної казначейської служби України, що повно та всебічно мотивовано Верховним Судом у Постанові від 13.01.2021 року по справі № 204/7024/19 (провадження №61-13363св20), який мотивував, що «Доводи ДКСУ про те, що казначейство не є належним відповідачем у справі, адже ДКСУ здійснює лише списання коштів, а поряд із ним як відповідач у справі мав бути залучений орган, діями якого завдано безпосередньої шкоди, колегією суддів відхиляються з огляду на таке. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Як вбачається зі змісту позовної заяви, в якості відповідача у справі була визначена Держава Україна в особі Державної казначейської служби України. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Посилання ДКСУ у касаційній скарзі на те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадках закриття кримінальної справи у разі невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати». А тому, зважаючи на судову практику та вищенаведені мотиви, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до часткового задоволення. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15-16, 1176 ЦК України, ст.ст.1, 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР, та

Outcome: partial