Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 04 грудня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] та редакцій газет «Котовська реклама» і «Слово та діло» про захист гідності, честі та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення завданої моральної (немайнової) шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пояснили, що у жовтні місяці 2014 року відповідач [PERSON], як кандидат в народні депутати України, розмістив в газетах в газетах «Слово та діло» та «Котовська реклама» статті «[INFO]», в яких виклав недостовірні відомості про позивача, зокрема розмістив наступні твердження: 1.Вона разом з бувшим головою районної ради [PERSON] руйнували та різали на металолом найліпші у районі молочнотоварну ферму та інші споруди і тракторні бригади колгоспу імені Чапаєва - колгоспу міліонеру при Союзі у селі Тимкове»; 2.«[PERSON] на протязі 5 років не видавала робітникам заробітної плати, деяким по цей час не повернувши її, та категорично відмовлялась проводити розпаювання людських земель та видачу їм сертифікатів на землю»; 3.«[PERSON] була умовно засуджена, та отримала умовний строк. І то завдяки тому що СБУ та прокуратура попросили мене та людей її простити». Отже, відповідач [PERSON] запевняє третіх осіб, що позивач є злочинцем та незаконно знищила майно колгоспу - молочнотоварну ферму та тракторні бригади, а також протягом 5 років незаконно не виплачувала працівникам товариства заробітну плату, привласнила та не віддає людям їхню землю. Окрім цього, відповідач без судового вироку звинуватив позивача у наявності у неї судимості, що не відповідає дійсності, оскільки жодного разу щодо позивача не ухвалювалось будь-якого вироку. Вказані відомості не відповідають дійсності, є неправдивими, образливими та такими, що посягнули на гідність, честь та ділову репутацію позивача, яка є депутатом Кодимської районної ради, активно займається суспільно-політичною діяльністю району, є приватним підприємцем та головою фермерського господарства «Роксолана». Вказані дії відповідача спричинили позивачці суттєві моральні страждання та переживання, які погіршили її фізичний та психологічний стан, стан її здоров'я, викликали серйозні зміни у її життєвих та виробничих стосунках, вплинули на ступінь її престижу та ділової репутації серед громадськості району. У зв'язку з цим, вказані відомості, як недостовірні, підлягають спростуванню. З огляду на характер та обсяг понесених позивачем страждань відновлення її попереднього стану є неможливим. Небажання відповідача добровільно спростувати поширену недостовірну інформацію поглибили моральні страждання та переживання позивача, погіршили стан її здоров'я, знизили ступінь її престижу та ділової репутації серед громадськості, збільшили коло осіб, яким стали відомі поширені відповідачем недостовірні відомості, що призвело до спричинення позивачці моральної шкоди, яку вона оцінює у 50000 грн. та просить стягнути з відповідача. Зустрічний позов відповідача [PERSON] вважають безпідставним та просили відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заявленого [PERSON] позову не визнав. При цьому, пояснив, що він дійсно є автором статті «[INFO]», яка у жовтні місяці 2014 року була розміщена в газетах «Слово та діло» та «Котовська реклама». Водночас, пояснив, що надані ним до суду письмові докази, зокрема товарно-транспортні накладні про перевезення металобрухту, повністю підтверджують достовірність вкладених ним у спірній статті відомостей щодо знищення позивачем майна колгоспу ім.Чапаєва в с.Тимкове Кодимського району. Неодноразові звернення мешканців с.Тимкове до різних державних органів є свіченням відмови позивача від розпаювання земель та її відмови віддавати людям землю. Постанова суду за лютий 2004 року є доказом притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Таким чином, викладені ним у зазначених статтях відомості повністю відповідають дійсності, є правдивими, підтверджуються наданими ним письмові доказами, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі. Натомість свій зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі, оскільки [PERSON] розповсюджує про нього та його фермерське господарство наклепи, має намір заволодіти орендованими ним землями. У зв'язку з цим, просив зобов'язати відповідача через газети «Вісті Кодимщини», «Котовська реклама» та «Слово та діло» вибачитись за розповсюджені нею наклепи та заборонити їй вчиняти щодо нього та очолюваного ним ФГ «Яна» будь-які неправомірні дії щодо земельних паїв. Представник газети «Котовська реклама» [PERSON] в судове засідання не прибула, надавши до суду письмове заперечення, в якому вказала, що автором та замовником статті «[INFO]» є відповідач [PERSON], який і несе відповідальність за достовірність викладених у статті відомостей. При цьому, редакція газети жодних порушень діючого законодавства України не допустила. Зазначила також, що редакція газети за зверненням позивача [PERSON] на підставі наданих останньою доказів, які б спростовували викладені у статті відомості, могла б самостійно принести письмові вибачення. Представник газети «Слові та діло» [PERSON] в судове засідання також не прибув, надавши до суду письмову заяву від 13 січня 2015 року в якій просив розглянути позов [PERSON] без його участі. У наданих до суду письмових свідченнях вказав, що автором та замовником статті «[INFO]», яка була розміщена в газеті «Слові та діло» від [INFO] відповідно до договору №4 від 22 вересня 2014 року був відповідач [PERSON], який відповідно до п.2.2.4 договору від 22 вересня 2014 року, ст.28 Закону України «Про інформацію», ст.3 Закону України «Про друковані засоби масової інформацію (пресу) в Україні», ст.74 Закону України «Про вибори народних депутатів України» несе відповідальність за достовірність викладених у ній відомостей. Відмовитись від публікації вказаного матеріалу редакція газети змоги не мала. У разі встановлення судом недостовірності викладених [PERSON] у цій статті відомостей, редакція газети «Слова та діло» виконає судове рішення щодо їх спростування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові заперечення відповідачів та надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необґрунтованість позову [PERSON] вцілому. Так, відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його честі, гідності та ділової репутації є непорушними конституційними принципами, закріпленими в ст.ст.3 та 28 Конституції України. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень позивача [PERSON] і її представника, наданих ними в ході судового розгляду справи, предметом позову є неправомірні дії відповідача [PERSON], що виявились у публічному за допомогою публікації у пресі безпідставному звинувачення позивача у вчиненні протиправних дій щодо незаконного знищення майна сільськогосподарського підприємства; у незаконному порушенні трудових прав працівників цього підприємства, зокрема у тривалій не виплаті їм заробітної плати; у незаконній відмові у розпаюванні земель та видачі громадянам сертифікатів на землю; у наявності судимості. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова ПВССУ №1 від 27 лютого 2009 року), у справах даної категорії на позивача покладається обов'язок довести факт поширення відповідачем відомостей, які його ганьблять, а також, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. На відповідача ж покладено обов'язок довести, що поширена ним інформація є достовірною. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] надали до суду достовірні докази про факт та обставини поширення відповідачем [PERSON] оспорюваних ними відомостей, які, на їхню думку, є недостовірними і ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача. Так, позивачем надані оригінали газет «Слово та діло» від [INFO] та «Котовська реклама» [NUMBER] від [INFO], в яких була розміщена стаття відповідача [PERSON] «[INFO]». Авторство щодо цієї статті в судовому засіданні визнав і відповідач [PERSON] Окрім цього, письмові заперечення представників редакцій газет «Слово та діло» та «Котовська реклама» також підтверджують авторство відповідача [PERSON] щодо вказаної статті. З наданих позивачем газет «Слово та діло» від [INFO] та «Котовська реклама» [NUMBER] від [INFO] вбачається факт публікації статті відповідача [PERSON] «[INFO]», в якій були розміщені відомості, на недостовірності яких наполягає позивач, зокрема: 1.«Вона ([PERSON]) разом з бувшим головою районної ради [PERSON] руйнували та різали на металолом найліпші у районі молочнотоварну ферму та інші споруди і тракторні бригади колгоспу імені Чапаєва - колгоспу міліонеру при Союзі у селі Тимкове»; 2.«[PERSON] на протязі 5 років не видавала робітникам заробітної плати, деяким по цей час не повернувши її, та категорично відмовлялась проводити розпаювання людських земель та видачу їм сертифікатів на землю»; 3.«[PERSON] була умовно засуджена, та отримала умовний строк. І то завдяки тому що СБУ та прокуратура попросили мене та людей її простити». Досліджуючи позов в частині поширення відповідачем [PERSON] недостовірних відомостей про позивача суд приходить до наступного висновку. Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №1 від 27 лютого 2009 року зазначив, що чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, виходячи з загальних засад під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. В п.15 даної постанови вказано, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому під поширенням інформації слід розуміти її опублікування у пресі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Належними відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації у разі поширення інформації у пресі, є автор статті і редакція відповідного засобу масової формації, яка має статус юридичної особи. Судом достовірно встановлено авторство відповідача [PERSON] щодо статті «[INFO]», яка була розміщена в газетах «Слово та діло» від [INFO] та «Котовська реклама» [NUMBER] від [INFO]. Останні, відповідно до наданих їхніми представниками підтверджуючих правовстановлюючих документів, мають статус юридичних осіб. Відтак, [PERSON] та редакції газет «Слово та діло» і «Котовська реклама» є належними відповідачами у цій цивільній справі. На підтвердження достовірності викладеної інформації зокрема, тверджень, що «Вона (тобто [PERSON]) разом з бувшим головою районної ради [PERSON] руйнували та різали на металолом найліпші у районі молочнотоварну ферму та інші споруди і тракторні бригади колгоспу імені Чапаєва - колгоспу міліонеру при Союзі у селі Тимкове», відповідачем [PERSON] надано до суду шляховий лист №15 від 25 листопада 2003 року, з якого вбачається факт перевезення автомобілем «ГАЗ-53» номерний знак [NUMBER], який належав СТОВ «Тимківське» вантажу металобрухту. В той же час, вказаний шляхових лист жодним чином не доводить факту незаконного руйнування позивачем та демонтажу молочнотоварної ферми та інших споруд і тракторних бригад колгоспу. Наступне твердження відповідача [PERSON]: «[PERSON] на протязі 5 років не видавала робітникам заробітної плати, деяким по цей час не повернувши її, та категорично відмовлялась проводити розпаювання людських земель та видачу їм сертифікатів на землю». На підтвердження фактів невидачі [PERSON] протягом 5 років заробітної плати працівникам СТОВ «Тимківське» відповідачем [PERSON] надано до суду копії рішення Кодимського районного суду від 24 грудня 2003 року та виконавчого листа №2-814/03, виданого 26 січня 2004 року Кодимським районним судом Одеської області про стягнення зі СТОВ «Тимківське» на користь [PERSON]» заборгованості по заробітній платі в сумі 4437 грн. В той же час документально підтверджена відповідачем [PERSON] разова невиплата заробітної плату працівнику СТОВ «Тимківське» [PERSON] не може свідчити про системність порушення [PERSON] законодавство щодо оплати праці у СТОВ. Надані ж відповідачем [PERSON] копії позовних заяв [PERSON] та [PERSON] з огляду за зміст ст.ст.57-59 ЦПК України не можуть належним чином доводити поширену відповідачем інформацію щодо тривалої невиплати [PERSON] заробітної плати працівника СТОВ, позаяк ці заяви не містять штампу реєстрації суду, щодо них відсутні відповідні рішення суду. До того ж, [PERSON] перебувала на посаді директора СТОВ «Тимківське» з грудня 2001 по червень 2004 р.р., тобто 2 роки 7 місяців, а тому не могла не виплачувати заробітну плату працівникам протягом 5 років. Відтак, ці твердження суд визнає недостовірними. Окрім цього, розпаювання земель та видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" не належало до компетенції позивача [PERSON], як директора СТОВ «Тимківське», а тому твердження позивача про те, що [PERSON] «категорично відмовлялась проводити розпаювання людських земель та видачу їм сертифікатів на землю» суд також визнає недостовірними. Наступне твердження відповідача [PERSON]: «[PERSON] була умовно засуджена, та отримала умовний строк. І то завдяки тому що СБУ та прокуратура попросили мене та людей її простити». Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Отже, доказом судимості фізичної особи є наявність щодо неї обвинувального вироку суду, який набув чинності. В якості доказі достовірності поширеної інформації у цій частині [PERSON] посилається на постанову Кодимського районного суду Одеської області від 17 лютого 2004 року, якою кримінальна справа відносно [PERSON] за ч.2 ст.382 КК України (невиконання рішення суду) була закрита відповідно до ст.48 КК України (у зв'язку зі зміною обстановки). Водночас, вказане судове рішення не доводить факту наявності у [PERSON] судимості та «отримання нею умовного строку», наявність якого можливе лише у разі ухвалення судом обвинувального вироку з призначенням особі кримінального покаранням. Інших судових рішень на підтвердження цієї обставини відповідачем [PERSON] не надано. Відтак, поширену ним інформацію: «[PERSON] була умовно засуджена, та отримала умовний строк. І то завдяки тому що СБУ та прокуратура попросили мене та людей її простити» суд визнає недостовірною. Пленум Верховного Суду в абз.2 п.22 постанови №1 від 27 лютого 2009 року вказав, що засоби масової інформації звільняються лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, то на засоби масової інформації може бути покладено обов'язок опублікувати спростування. Задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність і честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення, зокрема шляхом публікації у пресі. Визначаючи спосіб спростування відомостей, суд може зобов'язати редакцію опублікувати спростування на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення - не пізніше місяця з дня набрання рішенням суду законної сили (п.п.24,25 постанови ПВСУ №1 від 27 лютого 2009 року). Окрім цього, відповідно до п.27 постанови ПВСУ №1 від 27 лютого 2009 року способом захисту гідності, честі та ділової репутації, крім спростування недостовірної інформації, можуть бути і вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди. Так, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім»ї. Згідно з п.17-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред'явити позов про її відшкодування. Пунктом 3 цієї ж постанови встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського та суспільного життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Проаналізувавши зміст поширених відповідачем [PERSON] недостовірних відомостей, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що даними неправомірними висловлюваннями відповідач спричинив [PERSON], як публічній особі та як громадянину, моральну (немайнову) шкоду. Так, і позивач і відповідач є публічними особами. Вказані висловлювання відповідача були поширені у пресі, через що стали відомими широкому колу громадськості району та області. Вказані обставини значно підвищують суспільну значимість особи як позивачки, так відповідача, значимість висловлювань відповідача, їх суспільну небезпечність, тяжкість наслідків їх вчинення. Безперечно, ці висловлювання вкрай негативно вплинули на честь позивачки (її зовнішню оцінку з боку суспільства та суспільно-політичної групи, членом якої вона є), гідність (визнання за позивачкою певних цінностей, внутрішню самооцінку нею своїх якостей) та ділову репутації (усталену оцінку позивачки, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні суспільно значимі діяння (поведінку) у сфері місцевого самоврядування, що відома оточуючим і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства). Офіційність цих висловлювань, їх публічність, категоричність, тяжкість дій, у скоєнні яких позивачку безпідставно було звинувачено, та розповсюдження їх широкому колу громадськості поглибили моральні страждання позивачки, її фізичні, душевні та психічні переживання, знизили її престиж та ділову репутацію, призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення її психічного стану. Тривалість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивачки, неможливість самостійно захистити свої порушені права та свободи через небажання відповідача добровільно спростувати поширені недостовірні відомості, можливість захисту своїх прав тільки за допомогою судового втручання поглиблювали моральні страждання та переживання позивач. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Такі ж роз'яснення надав Пленум Верховного Суду України і в абзаці 3 п.27 постанови №1 від 27 лютого 2009 року. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями чи діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Пунктом 7 постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що за змістом норм законодавства, які регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна шкода відшкодовується особі, права якої були порушені неправомірними діями (бездіяльністю) інших осіб. Така шкода може бути відшкодована одноразово (ч.5 ст.23 Цивільного кодексу України). У зв'язку з цим, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, зокрема поширені відповідачем відомості: «Вона разом з бувшим головою районної ради [PERSON] руйнували та різали на металолом найліпші у районі молочнотоварну ферму та інші споруди і тракторні бригади колгоспу імені Чапаєва - колгоспу міліонеру при Союзі у селі Тимкове»; «[PERSON] на протязі 5 років не видавала робітникам заробітної плати, деяким по цей час не повернувши її, та категорично відмовлялась проводити розпаювання людських земель та видачу їм сертифікатів на землю»; «[PERSON] була умовно засуджена, та отримала умовний строк. І то завдяки тому що СБУ та прокуратура попросили мене та людей її простити» - підлягають визнанню недостовірними, тобто такими, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, тобто містять відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] За своєю формою та змістом зустрічна позовна заява [PERSON] від 20 січня 2015 року являє собою, по суті, заперечення відповідача щодо позовних вимог [PERSON], про що свідчать зміст мотивувальної частини та п.1 та 2 резолютивної частини заяви [PERSON] Окрім цього, вимоги [PERSON] щодо зобов'язання відповідача публічно вибачитись, окрім їх безпідставності, суперечать і абз.2 п.26 постанови ПВССУ постанови №1 від 27 лютого 2009 року. Вимоги, викладені у п.4 заяви [PERSON] суперечать вимогам ч.2 ст.123 ЦПК України, позаяк не є взаємопов'язаними та спільними з первісними вимогами позивача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: partial