Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач 05.08.15 р. звернувся до суду із зазначеним вище первісним позовом, просить стягнути у солідарному порядку на його користь з відповідачів: [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 183/07 - фК від 28.11.07 р. (далі - кредитний договір) в розмірі 180 949, 70 доларів США, 40 486 грн. 30 коп. пені; стягнути у солідарному порядку на його користь з відповідачів: [PERSON], [PERSON] (т. 1, а. с. 1 - 3, 41, 42) заборгованість за кредитним договором № 183/07 - фК від 28.11.07 р. в розмірі 180 949, 70 доларів США, 40 486 грн. 30 коп. пені; стягнути у солідарному порядку на його користь з усіх трьох вказаних вище відповідачів судові витрати у справі (т. 1, а. с. 2, 3). Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 28.11.07 р. між АТ «Індустріально - експортний банк», правонаступником якого він є, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір. Термін користування кредитом було визначено 02.11.08 р. до 02.04.25 р. включно з узгодженим та підписаним сторонами кредитного договору графіком погашення чергових платежів. Зазначає, що за п. 1.1. кредитного договору кредитор надає позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 239 000 доларів США зі сплатою 12, 8 % на умовах, визначених кредитним договором. За п. 1.2 кредитного договору, кредит надається на будівництво будинку. За п. 2.4 кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом згідно з п. 1.1 кредитного договору здійснюється з дня списання коштів з рахунку позичальника, зазначеного у п. п. 3.1.1 кредитного договору, до моменту повного погашення кредиту. Нарахування процентів здійснюється в день погашення заборгованості за кредитом згідно з п. 1.1 кредитного договору на фактичну суму заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів день надання кредиту включається до такого розрахунку, а день погашення - ні. За п. 2.1 кредитного договору, надання кредиту здійснюється у готівковій формі шляхом видачі позичальникові готівки в касі банку. Моментом (днем) надання кредиту вважається день перерахування/видачі кредитних коштів з позичкового рахунку відповідно до п. 2.1 кредитного договору. Надання кредитних коштів відбувалось шляхом видачі готівки на підставі заяви на видачу такої відповідача [PERSON] від 28.11.07 р. № 05 у відповідності до розпорядження бухгалтерії відділення філії «Волинська дирекція «АТ «Індекс - банк» м. Ковель від 28.11.07 р. та валютного меморіального ордера № 183/07 - фК на суму 239 000 доларів США. Банк взяті на себе кредитні зобов»язання відповідно до ст. 1 054 ЦК України виконав. Відповідач [PERSON] як сторона кредитного договору зобов»язання не виконала. За п. 5.2 кредитного договору, у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4 кредитного договору; прострочення строків повернення визначених п. п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 3.2.5, 4.4, 4.5, 5,4 кредитного договору, позичальник сплачує банкові пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України, що діяла за період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. За п. 4.5 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником зобов»зань, визначених п. 3.3.7 кредитного договору, протягом більше 34 дн., термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов»язується погасити кредит у повній сумі і сплатити відсотки за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, дія останнього припиняється. Зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором, 28.11.07 р. між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 183/07 - фК (далі - договір поруки від 28.11.07 р.); 03.04.09 р. між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 183/07 - фК (далі - договір поруки від 03.04.09 р.), а 28.11.07 р. між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки (далі - іпотечний договір), посвідчений нотаріально, за яким у іпотеку банкові було передано магазин заг. пл. 137 кв. м., розташований за адресою: [ADDRESS] За п. 1.2 обох вказаних вище договорів поруки, їх сторони встановили, що поручитель відповідає перед банком за зобов»язаннями позичальника за кредитним договором у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або відсотками за кредит, а також - в частині штрафів, пені, у строки та на умовах, обумовлених кредитним договором. За п. 2.1 договору поруки, його сторони встановлюють, що поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов»язань за цим договором, виплачує у безспірному порядку банкові пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України, що діяла на дату виникнення зобов»язання поручителя погасити заборгованість позичальника за кожний день прострочки від несвоєчасно погашеної суми заборгованості. При цьому моментом виникнення зобов»язання поручителя погасити заборгованість позичальника вважається день, наступний за днем, коли повинен був бути погашеним кредит (його частина) та/або відсотки за користування кредитом за кредитним договором. 03.04.15 р. банком на адресу усіх трьох відповідачів у справі було надіслано вимоги про дострокове виконання зобов»язань за кредитним договором, однак, вона виконаною не була. За станом на 03.08.15 р. заборгованість складає 180 949, 70 доларів США, що складається з: - 169 140, 20 доларів США - строкова заборгованість; - 4 920, 83 доларів США - прострочена заборгованість, - 1 857, 88 доларів США - нараховані відсотки за період з 03.07.15 р. по 02.08.15 р., - 61, 89 долар США - нараховані відсотки за період з 03.07.15 р. по 02.08.15 р., - 4 968, 90 доларів США - прострочені відсотки; - 40 486 грн. 30 коп. - пеня. Покликаючись на ч. ч. 1, 2 ст. 553, ч. 2 ст. 1 054, ст. ст. 1 050, 525, 527, 610 599, 625 ЦК України, просить позов задовольнити. 29.07.16 р. представником позивача за первісним позовом було подано суду клопотання про збільшення позовних вимог, що за своєю суттю є заявою про збільшення позовних вимог, що обґрунтована тим, що у зв»язку з нарахуванням відсотків по кредиту та пені, просить стягнути на користь позивача з усіх трьох відповідачів за первісним позовом у солідарному порядку 200 018, 66 доларів США і 1 854 746 грн. 12 коп. пені (за станом на 27.07.16 р.), що виникла та нарахована за період з 05.08.15 р. по 27.07.16 р., а також судові витрати у справі (т. 2, а. с. 199). 09.10.15 р. до суду надійшов зустрічний позов відповідача [PERSON] до ПАТ «Креді Агріколь Банк» про визнання недійсним договору поруки від 03.04.09 р. (т. 1, а. с. 104, 105). Позов обґрунтований тим, що при ознайомленні з матеріалами первісного позову вона дізналась, що є співвідповідачем у справі як поручитель позичальника за кредитним договором. Зазначає, що вона не визнає первісного позову, так як не є поручителем за кредитним договором. Позивачем за первісним позовом подано копії фальшивих документів, які вона не підписувала; її підписи підроблені у договорі поруки від 03.04.09 р., копії картки фізичної особи - платника податків - [PERSON]. Покликаючись на ч. 1 ст. 215, ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, просить у задоволенні первісного позову в частині вимог, закладених до неї, відмовити та договір поруки від 03.04.09 р. визнати недійсним. 12.10.15 р. до суду надійшов зустрічний позов відповідача [PERSON] до ПАТ «Креді Агріколь Банк» про визнання кредитного договору, додаткової угоди № 1 від 03.04.09 р. до нього, недійсними та повернення сторін у попередній стан; визнання іпотечного договору, договору поруки, що був укладений між банком та відповідачем [PERSON] 28.11.07 р., договору поруки, що був укладений між банком та відповідачем [PERSON] 03.04.09 р., недійсними (т. 1, а. с. 117 - 126). Позов обґрунтований, з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», тим, що 08.11.07 р. між нею та позивачем було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надає позичальнику на умовах забезпе\-ченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 239 000,00 доларів США 00 центів готівкою через касу банку, із сплатою 12, 8% річних на умовах, визначених цим кредитним договором. Кредит надається позичальнику на будівництво будинку, є договором споживчого кредиту. Покликаючимсь на рішення КС України від 10.11.11 р. № 15 - рп/2011, зазначає, що на забезпечення кредитного договору між нею та банком 28.11.07 р. було укла\-дено іпотечний договір, за яким банку було надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: мага\-зин заг. пл. 137 кв. м, розташований по [ADDRESS], оцінений за станом на 12.11.07 р. за ринковою вартістю у 1 562 564 грн., що є еквівалентним - на момент оцінки - сумі 309 418, 61 доларів США. З умовами іпотечного договору вона ознайомилась лише після отримання матеріалів первісного позову, оскільки, у порушення п. 7.5 іпотечного договору їй не було вручено його примірника. У забезпечення кредитного договору 28.07.06 р. між банком та відповідачем [PERSON] і нею було укладено договір поруки до кредитного договору. На вимогу банку 28.07.06 р. між нею та нав'язаною банком у безальтернативному порядку страховою компанією „Універсальна" (згідно з п. 3.3.4 кредитного договору) бу\-ло укладено договір страхування, примірник якого їй також не було надано, а відтак, до даного часу умови договору страхування їй не відомі. 03.04.09 р. між нею та банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитно\-го договору, одночасно з якою між сторонами було укладено до\-даткову угоду № 1 до договору поруки та додатковий договір до іпотечного договору. Крім того, для забезпечення кредитного договору, після укладення додаткової угоди № 1 до нього, банком було виготовлено фальшивий договір поруки до кредитно\-го договору, датований 03.04.09 р. із зазначенням в якості поручителя [PERSON], яка, з її слів, цього догово\-ру не підписувала, а підпис її було підроблено невідомими особами. Місце укладення кредитного договору, додаткових угод та похідних договорів - від\-ділення ПАТ „Креді Агріколь Банк" у м. Ковелі Волинської області. Оскільки банк перед укладенням кредитного договору не провів з нею передбаче\-ної законом переддоговірної роботи, то вона, не маючи спеціальних знань у фінансово - економічній та правовій галузях, не знала про можливі порушення своїх прав як споживача на час його укладення. Лише із сукупного аналізу поданої банком до суду первісної позовної заяви з додатками; відповідних консультацій вона дійш\-ла висновку про наявність ряду істотних умов у кредитному договорі та додатковій угоді до нього, що є незаконними, порушують її права як споживача. Невиконання банком ряду обов'язкових вимог закону, введення її в оману, підро\-бка документів, включення ряду незаконних і несправедливих умов, що призвели до негати\-вних наслідків, вважає, є підставою для визнання вищезгаданих правочинів недійсними. Зазначає, що згідно з п. п. 1. 1, 2.1 кредитного договору банк зобов'язався видати кредит в сумі 239 000 дол. США готівкою через касу банку. Однак, факт видачі кредиту (готівки у доларах США) через касу документально не підтверджується, а відтак, є недоведеним, оскільки: - заяви на видачу готівки № 5 від 28.11.07 р., копія якої банком додано до первісної позовної заяви, вона не підписувала; у графі „отримувач" підпис відсутній взагалі, а про існу\-вання такої заяви вона вперше дізналась після отримання позовної заяви банка з додатками; - валютний меморіальний ордер № 183/07 - фК від 28.11.07 р. вона не підписувала, підписи в ньому відсутні і до ознайомлення з позовом банку вона не знала про його існування. З метою введення споживача в оману у оспорюваному кредитному договорі роз\-міщено графік повернення кредиту, у якому неправильно вказана (істотно занижена для приваблення позичальника) щомісячна сума повернення кредиту - 2 008,40 доларів США, що відповідає річній процентній ставці 0,16 611 %, а не 12, 8% за умовами кредитного договору. Покликаючись на ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), наводить перелік видів інформації, яку перед укладенням договору про надання спожив\-чого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, та зазначає, що у разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15, 23 цього Закону. Аналогічна вимога щодо надання споживачу інформації перед укладенням договору споживчого кредиту встановлена п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила надання інформації), затверджених Постано\-вою Правління Нацбанку України від 10.05.07 р. № 168, що зареєстровано у МЮ Украї\-ни 25.05.07 р. за № 541/13 808. Згідно з 2.4 Правила надання інформації, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У порушення вищезазначених вимог відповідач за зустрічним до укладення кредитного договору не надав їй ні усної, ні письмової інформації по жодній із позицій і не отримав від неї письмового підтвердження про ознайомлення з нею. З метою введення суду в оману, приховування факту ненадання їй вищевказаної інформації, банк виготовив і використав (додав до своєї позовної заяви) фальшиві дода\-тки №№ 1, 2 до кредитного договору, які вона не підписувала, а її підписи у них підроблені. Про існування фальшивих додатків їй стало відомо при ознайомленні з первісним позовом банку. Зазначає, що ненаданням такої інформації відповідач за зустрічним позовом ввів її в оману щодо реального фінансо\-вого навантаження при погашенні кредиту. У разі її надання вона не погодилась би на такі каба\-льні і несправедливі умови кредитування. Зокрема, на нав'язану їй ануїтетну схему пога\-шення кредиту, при якій абсолютне подорожчання кредиту є набагато більшим, ніж при класичній диференційований схемі погашення, а також через відсутність розподілу ризиків знецінення гривні, що банк тлумачить як покладення їх виключно на неї. Покликаючись на п. 5 ч. 1 ст. 21, ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", зазначає, що у порушення вказаної вище норми права кредитний договір не містить ні детального розпису зага\-льної вартості кредиту, ні умов дострокового повернення кредиту споживачем. Покликаючись на п. 3.4 Правил надання інформації, зазначає, що у порушення вказаної вище норми, банк не зазначив у кредитному договорі предмету, тарифів і обгрунтування вартості кожної супутньої послуги. Додатки №№ 1, 2 до кредитного договору, що містять деякі з цих даних, є фальшивими, нею не підписані, про їх існування вона дізналась лише при ознайомленні з матеріа\-лами первісного позову банка. Відповідно до п. 2.6 кредитного договору, банк, заявивши про право змінювати процентну ставку в односторонньому порядку, не вказав ні конкретних підстав для її зміни, ні правила, за яким змінюється процентна ставка, ні максимального розміру її збільшення, чим порушив вимоги п. 3.4 Правил надання інформації, п. 4 ч. 1 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, ч. ч. 4, 6 ст. 1 056 - 1 ЦК України. Покликаючись на п. 3.2 Правил надання інформації, зазначає, що інформації про сукупну вартість кредиту графік погашення кредиту не містить. Не надавши деталізованого графіка погашення кредиту, банк приховав від неї ін\-формацію щодо розподілу сплачених сум на погашення тіла кредиту, процентів та прихова\-них платежів. При цьому банк отримує можливість, у разі прострочення платежів, штучно збільшувати вартість кредиту шляхом зменшення сум у погашення його тіла. Покликаючись на п. п.„в" п. 2.1 Правил надання інформації, зазначає, що банк, не ознайомивши її з варіантами пове\-рнення кредиту і не надавши можливості обрати його на свій розсуд, нав'язав у безальтернативному порядку ануїтетний спосіб погашення кредиту (погашення рівними плате\-жами), при якому сукупна вартість кредиту є завжди значно більшою, аніж при класичному диференційованому способі його погашення. Вважає таку умову договору несправедливою. У оспорюваному кре\-дитному договорі містяться положення, що значно погіршують її становище порівняно з умовами, встановленими чинним законодавством. Покликаючись на ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, що затверджені Постановою Правління Нацбанку України 0.05.07 р. № 200, зазначає, що вказані вище правові акти дозволяють у деяких випадках використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Однак, згідно положень Дек\-рету КМ України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" викорис\-тання іноземної готівкової валюти на території України дозволяється лише за умови отри\-мання індивідуальної ліцензії, що надається виключно на підставі окремої постанови Прав\-ління Нацбанку України. Оскільки банк, укладаючи з нею кредитний договір про надання у кредит грошових коштів в іноземній валюті, не мав такої ліцензії, то такий правочин (договір) визнається су\-дом недійсним в силу ч. 1 ст. 227 ЦК України. Покликаючись на ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 227, ч. 1 ст. 229 ЦК України, зазначає, що при укладанні оспорюваного договору банк ввів її в оману, замовчавши факт від\-сутності у нього індивідуальної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті. Покликаючись на ст. 3 ЦК України, зазначає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарсь\-кої) діяльності, виключно на неї - споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. В оспорюваному кредитному договорі відсутня умова щодо роз\-поділу між сторонами ризиків знецінення гривні. Використання банком долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням у кредитний договір умови, що значно погіршує її становище як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, і це надає їй право, згідно ч. 2 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Зазначає, що такими подіями стало різке знецінення національної валюти: на момент укладення оспорюваного кредитного договору (28.06.08 р.) її офіційний курс становив 5,05 грн. за 1 долар США, надалі двічі (у 2009 р. та 2014 р.) гривня знецінювалась і на даний час її курс коливається навколо 22 грн. за 1 дол. США, що стало причиною істотного зростання боргу не з її вини і, як наслідок, неможливості вчасного погашення кредиту. Надаючи кредит для будівництва будинку, банк достеменно знав, що будинок буде будуватися резидентом на території України і оплата придбаних будматеріалів та виконаних робіт буде здійснюватись у нацвалюті резидентам (продавцям, виконавцям). А тому надавати для цього валютний, а не гривневий кредит підстав не було. Однак, надати гривневий кредит банк відмовився і тим самим нав'язав їй невигідний валютний кредит. При укладенні кредитного договору банк нав'язав страхову компанію „Уні\-версальна", не давши їй можливості вибрати страховика, у порушення ч. 2 ст. 6 За\-кону України „Про страхування", ч. 3 ст. 55 Закони України „Про банки і банківську діяльність", п. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції", ч. 5 ст. 13 ЦК України. Згідно з п. 3.3.4 кредитного договору, незаконним вигодонабувачем у договорі страхування за\-ставного майна (не життя) являється банк, а вона за ці кошти не зможе відновити пошкоджене майно, отримуючи таке і незмінні обов'язки з повернення кредиту та сплати страхових внесків. Страхування майна здійснюється на строк 122 міс., що на 2 міс. пе\-ревищує строк повернення кредиту. У разі вчасного повернення кредиту, дострокового погашення кредиту і настання вслід за цим страхового випадку, банк як вигодонабувач неправомірно безпідставно привласнює суму страхового відшкодуван\-ня. Зазначає, що такі умови страхування є незаконними, несправедливи та підлягають визнанню недійсними на підставі положень гл. 23, ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України „Про захист прав споживачів". Згідно з п. 2.4 кредитного договору, при розрахунку процентів кількість днів у мі\-сяці приймається за календарну, у році - 360 днів. Тобто, має місце обман позичальника - приховане збільшення фактичного розміру річної ставки процентів на 1,4 % (1,7 %) внаслідок застосування методу розрахунку „факт/360" (365/360 = 1, 014 у зви\-чайні роки та 366/360 = 1, 017 у високосні). Зазначає, що така умова є несправедливою і підлягає визнанню недійсною на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України „Про захист прав споживачів". Згідно з п. 3.3.9 кредитного договору, позичальник зобов'язаний протягом його дії без попереднього погодження з кредитором не отримувати кредити в ін\-ших банківських установах; не надавати поручительств, що є незаконними обмеженнями її прав. Покликаючись на ч. ч. 1, 3 ст. 6, ч. ч. 1, 2 ст. 627, ст. 6, ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 14 ЦК України, зазначає, що банк не мав права вимагати від неї заборони на отриманні кредитів у інших установах (нав'язувати виключно свою продукцію) та обмежувати її за\-конне право виступати поручителем, укладати договори поруки на свій розсуд. Тому такі умови кредитного договору підлягають визнанню недійсними. Покликаючись на п. 3.3.10 кредитного договору, зазначає, що зазначені у ньому умови порушують її права, гарантовані Конституцією України та іншими правовими актами. Покликаючись на ст. 32 Конституції України, ч. 4 ст. 291, ч. ч. 2, 3 ст. 301 ЦК України, зазначає, що вимоги банку надавати документально підтверджену інформацію про її приватне та сімейне життя, що не має відношення до предмета кредитного догово\-ру, а також відслідковування її переміщення, є незаконними, небезпечними для неї і позбавленими захисту. Вищезазначені умови підлягають визнанню недійсними. Зазначає, що згідно з п. 4.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником умов ці\-льового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позичальник зо\-бов'язується сплатити кредитору штраф у розмірі 25 % від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням; згідно з п. 4.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником без поваж\-них причин вимог п. п. 3.3.2 - 3.3.11 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 % від суми кредиту, визначеного п. 1.1 цього договору, за ко\-жний випадок. Тобто, при допущенні нею будь - якого формального порушення, що не має відношення до виконання грошових зобов'язань, в т. ч., не надання документально підтвердженої інформації щодо сімейних стосунків або ж виїзду на відпочинок поза межі міста без дозволу бан\-ку, вона повинна сплатити останньому 2 390 доларів за кожний випадок надуманого банком „пору\-шення". Такі умови вважає незаконними. Покликаючись на ст. 549 ЦК України, зазначає, що невиконанням грошового зобов'язання, що є у кредитних відно\-синах, має грошовий вимір, є неповернення (невчасне повернення) кредиту чи його певної частини. Ширшим, ніж вид неустойки за порушення грошових зобов'язань, тлумачення терміну «штраф" для банку є недопустимим, оскільки він не є суб'єктом владних повноваж\-ень, а адміністративної чи адміністративно - господарської відповідальності фізичної особи за нецільове використання кредитних коштів законом не передбачено. Покликаючись на ч. 3 ст. 1 056 ЦК України, зазначає, що банк має право лише відмовитись від подальшого (якщо кредит не виданий або виданий частково) кредитування за нецільове використання коштів, а не перетворювати таке формальне, не пов'язане з поверненням кредиту порушення, у засіб наживи. Щодо інших підстав „штрафування", то вони не мають нічого спільного з поняттям неустойки. Оскільки вказані умови є незаконними і несправедливими (мають ознаки нерівності сторін та агресивної підприємницької практики), вони підлягають визнанню недійсними. Зазначає, що згідно п. 5.1 кредитного договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов'язань за цим договором у випадку настання дій та обставин, що знаходяться поза межами контролю сторін, та які сторони не могли перед\-бачити та запобігти. До таких обставин за цим договором належать, в т. ч. військові дії, незалежно від факту оголошення війни, повстання, стихійні лиха. Разом з цим банк вводить істотні обмеження щодо звільнення від відповідальності у разі настання форс - мажорних обставин. Зазнача, що згідно з п. 5.1.1 договору сторона не звільня\-ється від відповідальності, якщо обставини, визначені п. 5.1 договору, настали у період прострочення зобов'язання. Згідно п. 5.2 договору сторона зобов'язана повідомити іншу сторону про настання та припинення обставин непереборної сили з наданням підтверджен\-ня компетентного органу (невідомо якого) протягом 3 робочих днів, а недотримання цього строку, який вона вважає нереальним (оскільки за такий строк ніякий „компетентний орган" не надасть письмового підтвердження), позбавляє сторону покликатися на такі обставини. Зазначає, що згідно п. 5.3 кредитного договору банк обмежує максимальний строк форс - мажору в 1 місяць. Тобто, якщо стихійне лихо або війна тривають більше місяця, звільнення сторін від відповідальності за невиконання зобов'язань припиняється, що вона вважає по\-вним абсурдом. Якщо форс - мажор тривав більше місяця, позичальник протягом 5 днів зобов'язаний погасити кредит та нараховані проценти. Покликаючись на ч. 1 ст. 617 ЦК України, зазначає, що тривалість форс - мажору ніяким строком закон не обмежує. Умови кредитного договору, викладені у п. п. 5.1.1 - 5.4, вважає незаконними і несправедливими, такими, що підлягають визнанню недійсними. Згідно з п. 7.3 кредитного договору, він набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання зобов'язань. Умова про дію кредитного договору до остаточного виконання позичальником зо\-бов'язання перед банком не може розглядатися як установлення строку дії, оскі\-льки це суперечить вимогам ст. 252 ЦК України. Вказана умова договору не відповідає вимогам закону, а відтак, підлягає визнан\-ню недійсною. Покликаючись на ч. 5 ст. 11, ст. ст. 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів", зазначає, що у оспорюваному договорі права та обов'язки сторін викладені односторонньо, ви\-ключно на користь банку; умови договору є несправедливими, суперечать принципу добро\-совісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача. Покликаючись на ч. 2 ст. 215 ЦК України, зазначає, що застосування відповідачем обману виключає вільне волевиявлення з її боку при укладенні як оспорюваного договору, так і додаткової угоди до нього. Покликаючись на ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 548 ЦК України, зазначає, що оскільки договори поруки, іпотеки та страхування є похідними, укладеними виклю\-чно для забезпечення зобов'язань за основним кредитним договором, то у разі визнання недійсним оспорюваного кредитного договору, вони також визнаються недійсними. Покликаючись на ст. 236 ЦК України, Рішення КС України № 15 - рп/2011 від 10.11.11 р., рішення КС України № 15 - рп/2011 від 10.11.11 р., просить її зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним кредитний договір, додаткову угоду № 1 від 03.04.09 р. до нього, застосувавши реституцію; визнати недійсним іпотечний договір від 28.11.07 р., укладений між нею та банком; визнати недійсним договір поруки від 28.11.07 р. до кредитного договору, укладений між відповідачем [PERSON] та банком; визнати недійсним договір поруки від 03.04.09 р. до кредитного договору, сторонами якого зазначені банк та відповідач [PERSON]. За ухвалою суду від 22.10.15 р. первісний та зустрічні позови було об»єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 21.12.15 р. було відмовлено у забезпеченні первісного позову (т. 1, а. с. 228). 22.12.15 р. представником позивача за первісним позовом було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог відповідача за первісним позовом (вона ж - позивач за зустрічним позовом) [PERSON] (т. 1, а. с. 230). 05.08.16 р. відповідачем за первісним позовом [PERSON] було подано до суду письмове заперечення проти заяви позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог (т. 2, а. с. 215 - 218), обґрунтоване тим, що така заява подана особою без належних представницьких повноважень, заява про збільшення позовних вимог оформлена юридично неграмотно, не подано належних доказів на її обгрунтування, містить вимогу про додаткове до попередньо заявленої позовної вимоги стягнення суми 200 018, 66 доларів США та 1 854 746 грн. 12 коп., а також - судового збору. Зазначає, що позивачем за первісним позовом, не довівши факту видачі їй кредиту, довівши факт невидачі такого, вирішив стягнути з неї 180 949, 70 доларів САША і 40 486 грн. 30 - 75 коп., та 200 018, 66 доларів США, 1 854 746 грн. 12 коп., а також 1 854 746 грн. 12 коп.; 3 654 грн., 44 233 грн. 66 коп. як судовий збір, а всього 380 968, 36 доларів США, 1 895 232 грн. з копійками, 47 887 грн. 66 коп. судового збору. Зазначає, що вимога повторного стягнення у особливо великих розмірах є підставою для кримінальної відповідальності. З приводу обману позичальника працівниками позивача за первісним позовом і підробки документів провадиться досудове розслідування у кримінальному провадженні Ковельського ВП ГУ НП у Волинській області № 120 160 301 100 0001 96, що внесене до ЄРДР 03.02.16 р.. Тому просить у задоволенні збільшених позовних вимог відмовити. 08.08.16 р. відповідачем за первісним позовом [PERSON] було подано до суду письмове заперечення проти заяви позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог (т. 2, а. с. 223 - 226), обґрунтоване доводами, аналогічними доводам, що містяться у письмовому запереченні проти заяви позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог, поданому відповідачем [PERSON] (т. 2, а. с. 215 - 218). Просить у задоволенні збільшених позовних вимог відмовити. 08.08.16 р. відповідачем за первісним позовом [PERSON] було подано до суду письмове заперечення проти заяви позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог (т. 2, а. с. 227 - 230), обґрунтоване доводами, аналогічними доводам, що містяться у письмових запереченнях проти заяви позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог, поданих відповідачами [PERSON], [PERSON] (т. 2, а. с. 215 - 218, 223 - 226). Просить у задоволенні збільшених позовних вимог відмовити. 29.01.16 р. представником позивача за первісним позовом було подано суду письмове заперечення проти зустрічного позову відповідача [PERSON] (т. 2, а. с. 15 - 17), обґрунтоване, з посиланням на ст. ст. 3, 627 ЦК України, тим, що сторони кредитного договору вільно обрали для себе умови кредитних правовідносин. Покликаючись на ст. ст. 629, 526 ЦК України, зазначає, що відповідач [PERSON] 28.11.07 р. отримала у банку кредит в сумі 239 000 доларів США і без будь - яких претензій до будь - яких умов договору здійснювала платежі за кредитним договором до 21.09.15 р., погасивши біля 65 000 доларів США. Залишок заборгованості за кредитним договором за станом на 03.08.15 р. складає 174 061, 03 долар США. Покликаючись на ст. ст. 256, 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України, зазначає, що є підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову відповідача [PERSON]. Покликаючись на ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), що затверджені постановою Правління Нацбанку України від 10.05.07 р. № 168, зазначає, що відповідач [PERSON] як позичальник була ознайомлена з умовами кредитування і розміром сукупного кредиту, про що свідчать додатки № № 1, 2 до кредитного договору, повторно було ознайомлена з умовами кредитування і розміром сукупної вартості кредиту, про що свідчить додаток № 2 до додаткової угоди № 1 від 03.04.09 р. від 03.04.09 р.. У кредитному договорі відображена інформація, надання якої передбачає Закон України «Про захист прав споживачів» та Правила. Зазначає, що перед укладанням кредитного договору відповідач [PERSON] як позивальник проаналізувала інформацію про банківську установу і підписала кредитний договір, тому слід вважати, що банк надав їй як клієнту інформацію про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Покликаючись на постанову ВС України від 11.11.15 р., ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України, ст. 1 054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Нацбанку України № 483 від 14.10.04 р., зазначає, що здійснення ним валютних операцій проводилось на підставі отриманої 16.01.03 р. банківської ліцензій (дозволу) № 99. Покликаючись на п. 2.6 кредитного договору, він має право ініціювання зміни процентної ставки у односторонньому порядку, а не зміни такої. Спосіб погашення кредиту та валюта кредитування були обрані відповідачем [PERSON] як позичальником на власний розсуд без нав»язування з його боку. З переліку декількох акредитованих ним страхових компаній страхова компанія для страхування майна була обрана відповідачем [PERSON] на власний розсуд. Покликаючись на ст. 8 Закону України «Про іпотеку», п. 3.3.4 кредитного договору, зазначає, що положення про страхування у правовідносинах між сторонами відповідають вимогам законодавства. Покликаючись на п. п. 1. 16, 1. 17 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України (далі - Правила бухобліку), затверджених постановою Нацбанку України № 255 від 18.06.03 р., п. п. 2. 4, 3.3.9, 3.3.10, 4.3, 3.3.2 - 3.3.11, 5.1 - 5.4, 7.3, 1.1, 7.5 кредитного договору, ст. ст. 526, 617, ч. 1 ст. 215, ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203, ст. 217 ЦК України, зазначає, що кредитний договір було укладено відповідно до вимог законодавства, з узгодженням його умов. Просить у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши вимоги позивача доводами, аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, відповідно. Просить збільшені позовні вимоги задовольнити. Суду представник позивача 14.12.17 р. додатково пояснив, що позовні вимоги позивача за первісним позовом складаються саме з вимог, що вказані у заяві про збільшення позовних вимог з врахуванням доданого до неї розрахунку боргу (т. 2, а. с. 199, 200). Проти зустрічний позовів заперечив у повному обсязі, пославшись на зміст письмового заперечення позивача за первісним позовом проти зустрічного позову відповідача [PERSON]; зазначив, що кредитний договір було укладено у 2007 р. і відповідач за первісним позовом [PERSON] виконувала свої зобов»язання за ним. Просить у задоволенні зустрічних позовів відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання 14.12.17 р. не з'явились, хоча належно оповіщені. Про причини неявки суду не повідомили. У судове засідання 14.12.17 р. відповідач [PERSON] (вона ж - позивач за зустрічним позовом) не з»явилась, хоча належно оповіщена. Причиною неявки повідомила наявність на утриманні малолітньої дитини, просила справу розглядати у її відсутності, зазначивши, що первісний позов вона не визнає, а свій зустрічний позов підтримує, та, зокрема, вважає підставним і зустрічний позов відповідача за первісним позовом (вона ж - позивач за зустрічним позовом) [PERSON] (т. 1, а. с. 151, т. 2, а. с. 198, т. 3, а. с. 58, 75, 122). Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності усіх відповідачів за первісним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підставні та підлягають до часткового задоволення; позовні вимоги відповідача [PERSON] - підставні та підлягають до повного задоволення; позовні вимоги відповідача [PERSON] - безпідставні та не підлягають до задоволення. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути і стягнення заборгованості, визнання правочину недійсним, реституція. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі письмових доказів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам ст. ст. 58, 59 ЦПк України. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з копією кредитного договору, наданого суду позивачем за первісним позовом, 28.11.07 р. між АТ «Індекс Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір (т. 1, а. с. 5 - 8). Позивач за первісними позовом стверджує про факт укладання такого кредитного договору між банком та відповідачем [PERSON], остання частково фактично не заперечує факту укладення нею з банком такого кредитного договору, покликаючись, однак, у своєму зустрічному позові, на недоведеності позивачем за первісним позовом факту укладання нею кредитного договору. (т. 1, а. с. 117 - 126). За умовами вказаного вище кредитного договору банк як кредитор надав відповідачеві [PERSON] як позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 239 000 доларів США зі сплатою 12, 8 % річних на умовах, визначених кредитним договором. Термін користування кредитом: з 28.11.07 р. по 31.10.17 р.. У кредитному договорі визначено графік повернення кредиту позичальником - відповідачем [PERSON] (п. 1.1 кредитного договору). У кредитному договорі зазначено, що надано його на будівництво будинку (п. 1.2 кредитного договору). Позичальник у забезпечення виконання своїх зобов»язань за кредитним договором, в день його укладення укладає договір поруки з відповідачем [PERSON] та договір іпотеки приміщення магазину (п. 1.3 кредитного договору). У розділі 2 кредитного договору зазначено, що надання кредиту здійснюється у готівковій формі шляхом видачі позивальникові - відповідачу [PERSON] - готівки в касі банку (п. 2.1). Моментом (днем) надання кредиту вважається день перерахування/видачі кредитних коштів з позичкового рахунка відповідно до п. 2.1 кредитного договору (п. 2.2). Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора всієї суми кредиту (п. 2.3). Щомісяця у період до 25 числа кожного наступного за розрахунковим місяця позичальник сплачує нараховані відсотки відповідно до розрахунків банку на рахунок № 22080715183501, а у випадку, якщо зазначений день є неробочим, то - у попередній робочий день. Відсотки за користування кредитом нараховуються з дня списання коштів з позичкового рахунка позичальника до моменту погашення кредиту, щомісяця в період з 26 числа попереднього місяця по 25 число включно поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом. Приймається, що у місяці кількість днів - календарна, а у році - 360. У випадку прострочення погашення кредиту відсотки нараховуються на суму заборгованості за кредитом і за період прострочення кредиту до моменту погашення кредиту (п. 2.4). П. 25 визначено порядок погашення заборгованості у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом. У п. 2.6 зазначено про право кредитора ініціювати зміну розміру відсотків (плати за кредит) за кредитним договором з застосуванням процедури, виписаної у п. п. 2.6.1 - 2.6.3. У розд. 3 кредитного договору визначено обов»язок кредитора відкрити позичальникові позичковий рахунок № 22035715183501 і надати кредит у порядку, визначеному кредитним договором, за умови виконання позичальником своїх зобов»язань за ним (п. 3.1, п. п. 3.1.1). Кредитор має, серед іншого, право при несплаті чергового платежу кредиту згідно з п. 1.1 кредитного договору та/або відсотків за користування кредитом згідно з п. п. 2.4, 2.5 протягом 34 днів і більше, ставити питання про дострокове погашення кредиту в повній сумі, відсотків за користування кредитом та штрафів (пені) (п. 3.2.5). Кредитор має право суму непогашеної заборгованості перенести на рахунки простроченої заборгованості і надіслати вимогу позичальнику та поручителю про погашення суми боргу та/або звернути стягнення на предмет застави та/ або звернутися до суду (п. 3.2.6). Позичальник, серед іншого, зобов»язується сплачувати відсотки за користування кредитом у порядку, визначеному п. 2.4 кредитного договору; повернути кредит у повному обсязі з нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями згідно з умовами кредитного договору. У розд. 4 вказано про відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору, зокрема, у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4; прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1, п. п. 2.6.3, 3.2.3, 3.2.5, п. п. 4.4, 5.4. позичальник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення у національній валюті України за офіційним курсом Нацбанку України по дату сплати (п. 4.2, а не п. 5.2, як про це зазначав позивач за первісним позовом у своїй позовній заяві). П. 4.3 узгоджено випадки та розміри сплати позичальником банкові штрафів. П. 4.5 визначено обов»язок позичальника у повному обсязі погасити кредит та сплатити відсотки за фактичний час використання кредиту і нараховані штрафні санкції у випадку невиконання зобов»язань за п. 3.3.7 протягом більше 45 днів. Відповідно до копії додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 03.04.09 р. з додатками (т. 1, а. с. 10 - 15), сторони кредитного договору узгодили нову редакцію тих пунктів кредитного договору, що стосувались строку користування кредитом та періодів, графіка повернення кредиту, порядку нарахування і сплати процентів за користування кредитом. Із копії вищезазначених документів, слідує, що відповідач [PERSON] зобов'язувалась вчасно повернути суму кредиту, вчасно та у повному обсязі сплачувати відсотки по кредитному договору згідно з графіком, а також, за наявності певних умов, передбачених кредитним договором, сплатити інші платежі - штраф, пеню. Як слідує з копії іпотечного договору від 28.11.07 р., укладеного між банком як іпотекодержателем та відповідачем [PERSON] як іпотекодавцем, завіреного нотаріально, у забезпечення виконання своїх зобов»язань за кредитним договором, [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно (т. 1, а. с. 22 - 25). Як слідує з копії додаткового договору № 1 до іпотечного договору від 28.11.07 р., укладеного між банком як іпотекодержателем та відповідачем [PERSON] як іпотекодавцем, також завіреного нотаріально, сторони останнього узгодили внесення змін до іпотечного договору в частині продовження терміну повернення кредиту (т. 1, а. с. 26). Згідно з розрахунком заборгованості по кредиту за станом на 27.07.16 р. (т. 2, а. с. 201) загальна заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем склала 200 018, 66 доларів США, що є еквівалентним сумі 4 957 514 грн. 29 коп., та 1 854 746 грн. 12 коп. пені, що не погашена. Із змісту ст. ст. 1 054, 1 055 ЦК України слідує, що за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1 050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку, відповідно до ст. ст. 549 - 552 ЦК України, що нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1 048 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1 048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. ст. 549, 551 ЦК України, неустойка (пеня), що являє собою грошову суму, що встановлена договором, підлягає передачі боржником кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання та обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Позивач за первісним позовом стверджує про виконання банком свого зобов»язання по наданню суми кредиту відповідачеві [PERSON] як позичальникові відповідно до умов кредитного договору за заявою останньої на видачу готівки від 28.11.07 р. № 05 відповідно до розпорядження бухгалтерії відділення банку та валютно - меморіального ордеру на суму 239 000 доларів США (т. 1, а. с. 2 - 3, 16 - 18); про подальше невиконання відповідачем [PERSON] як умов кредитного договору, так і додаткової угодли до нього. Відповідач [PERSON] не заперечує факту отримання нею у банку такого кредиту, однак, вона та її представники наголошують на тому, що позивач за первісним позовом не довів такого факту, оскільки заяви на видачу готівки № 5 від 28.11.07 р., валютного меморіального ордеру від 28.11.17 р. вона не підписувала; наголошуючи одночасно на тому що такий договір порушує права [PERSON] з огляду на несправедливість його умов; таки укладений відповідачем [PERSON], однак, під впливом обману з боку банку (т. 1, а. с. 117 - 126). Як слідує з висновку експерта № 2 259 від 29.06.17 р. проведеної судово - економічної експертизи (т. 3, а. с. 174 - 228), наявними у справі матеріалами документально не підтверджується отримання відповідачем [PERSON] як позичальником готівкою та перерахування грошових коштів на позичковий рахунок у доларах США та/або в гривні за кредитним договором у зв»язку з тим, що заява на видачу готівки № 05 від 28.11.07 р. (т. 1, а. с. 17) не містить обов»язкового реквізиту - підпису отримувача кредитних коштів; також відсутні підписи посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів відповідно до постанови Правління Нацбанку України № 337 від 14.08.03 р.; валютні меморіальні ордери № 183/07 - фК від 28.11.07 р. та № 05 від 28.11.07 р. не містять обов»язкових реквізитів, що передбачені вимогами нормативно - правових актів Нацбанку України, у т. ч. - постановою Правління Нацбанку України № 566 від 30.12.98 р; В межах наявних матеріалів відсутні документальні підтвердження операцій щодо конвертації валюти при видачі кредитних коштів за кредитним договором (п. 1). Однак, як слідує з даних: розрахунку заборгованості перед банком за кредитним договором за станом на 03.08.15 р. (т. 1, а. с. 4), розрахунку заборгованості перед банком за кредитним договором за станом на 27.07.16 р. (т. 2, а. с. 201), у банку маються рахунки обліку заборгованості за кредитним договором, за якими маються суми боргу у доларах США у еквіваленті до гривні за станом на, відповідно, 03.08.15 р. та 27.07.16 р., що, у свою чергу, стверджуються даними: - оборотних відомостей за період з 28.11.07 р. по 27.07.16 р. (т. 2, а. с. 232 - 252, т. 3, а. с. 1 - 56); - відомостей про порядок нарахування та погашення нарахованих відсотків по кредиту; про рух коштів по погашенню поточної та простроченої заборгованості по кредиту; у розрахунку за станом на, відповідно, 03.08.15 р. та 27.07.16 р. (т. 4, а. с. 12, 13). Дані вказаних вище відомостей співпадають та співвідносяться з даними копій: розпорядження бухгалтерії банку від 28.11.07 р., розпорядження бухгалтерії банку від 28.11.07 р., заяви на видачу готівки № 05 від 28.11.07 р., валютного меморіального ордера № 183/07 - кф від 28.11.17 р. (т. 1, а. с. 16 - 18). Доказів, що спростовували б дані, наведені у вказаних вище відомостях банку, ні відповідачами, ні їх представниками суду не надано. Крім того, відповідно до висновку експерта № 2 259 від 29.06.17 р. проведеної судово - економічної експертизи (т. 3, а. с. 174 - 228), в межах наявних матеріалів загальна сума зарахованих банком коштів на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором (у т. ч. - додаткової угоди № 1 від 03.04.09 р.) складає 253 940, 15 доларів США (у т.ч. за: простроченою основною заборгованістю (простроченим тілом кредиту; нарахованими відсотками; простроченими відсотками), також позичальником сплачено банку 8 481 грн. 06 коп. пені (п. 2). А сума заборгованості, що зазначена у розрахунку заборгованості за станом на 03.08.15 р. (у т. ч. за додатковою угодою № 1) не підтверджується лише з огляду на те, що відсутнє документальне підтвердження надання кредиту готівкою через касу банку в сумі 239 000 доларів США (заява на видачу готівки № 05 від 28.11.07 р. (т. 1, а. с. 17) не містить підписів як отримувача кредитних коштів, так і посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів відповідно до постанови Правління Нацбанку України № 337 від 14.08.03 р.; банком було невчасно зараховано та було штучно затримано оплати (у т. ч. частини оплат) у погашення кредиту (такі затримки не узгоджуються з договірними і нормативними вимогами); банком платежі зараховувались не на зменшення основної заборгованості по кредиту (тіло), а на погашення відсотків, нарахованих за періоди більші, ніж передбачено умовами п. 2.4 кредитного договору (з 26 числа попереднього місяця по 25 число включно поточного місяця; нарахування пені за прострочення основного боргу (тіла) за період з 20.01.15 р. по 03.08.15 р. та прострочення сплати відсотків за період з 16.01.15 р. по 03.08.15 р., документально не підтверджене бухобліком щодо нарахування пені за кредитним договором (п. 3). Тобто, висновком експертизи № 2 259 від 29.06.17 р. підтверджується твердження позивача за первісним позовом про те, що відповідач [PERSON] тривалий час виконувала умови кредитного договору та додаткової годи № 1 до нього: спростовують доводи відповідача [PERSON] та її представників в частині того, що кредитний договір нею не укладався. Відповідач [PERSON] та її представники цю обставину у суді не спростували. З огляду на наведене вище та те, що відповідач [PERSON] тривалий час, а саме: з 28.11.07 р. по 03.08.15 р. сплачувала банкові кошти на погашення кредитного договору в сумах, що відповідали умовам кредитного договору та розмірові позички, зазначеної у ньому, нараховану пеню, суд приходить до висновку, що 28.11.07 р. відповідач [PERSON], дійсно, отримала у кредит від банку вказану вище суму кредитних коштів на умовах, визначених на договірних засадах, тривалий час виконуючи їх. Пояснити іншим чином та переконливо причину такої поведінки відповідача [PERSON] при умові неотримання нею кредиту у банку і відсутності з ним будь- яких грошових зобов»язань на протязі такого тривалого часу, ні відповідач [PERSON], ні її представники суду не змогли. Крім того, у подальшому відповідач [PERSON] уклала з банком нотаріально посвідчений іпотечний договір та додатковий договір до нього, що пов»язщаний саме з кредитним договором, передавши банку ів іпотеку своє нерухоме майно саме задля забезпечення кредитного договору. Таким чином, суд вважає встановленим, що між акціонерним товариством «Індустріально - експортний банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] з 28.11.07 р. виникли правовідносини з надання кредиту. Згідно з копією договору поруки до кредитного договору від 28.11.07 р., укладеного між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] як поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання зобов»язань відповідача [PERSON] як позичальника перед банком, що виникли з кредитного договору (т. 1, а. с. 19). Згідно з копією додаткової угоди № 1 до договору поруки до кредитного договору від 28.11.07 р., укладеного 03.04.09 р. між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], її сторони узгодили нову редакцію п. 1.2 договору поруки від 28.11.07 р., що стосувався умов відповідальності поручителя [PERSON] (т. 1, а. с. 20). Як слідує з положень ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, суд вважає встановленим, що між акціонерним товариством «Індустріально - експортний банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] з 28.11.07 р. виникли зобов»язальні правовідносини. Останній має у випадку невиконання позичальником за кредитним договором своїх зобов»зань нести солідарну відповідальність, тобто, відповідальність за первісним позовом поряд з позичальником за кредитним договором. Разом з тим, як стверджує позивачем за первісним позовом, за договором поруки до кредитного договору від 28.11.07 р., укладеного між банком та відповідачем [PERSON], остання як поручитель зобов'язалась відповідати у повному обсязі за виконання зобов»язань відповідача [PERSON] як позичальника перед банком, що виникли з кредитного договору (т. 1, а. с. 21). Однак, відповідач [PERSON] (т. 1, а. с. 106, 107, 110, 111, 136) шляхом подання до суду зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки від 03.04.09 р. з тих мотивів, що вона його не підписувала, тим самим заперечила наведені вище доводи позивача за первісним позовом. Доводи відповідача [PERSON] знайшли своє ствердження в суді і не спростовані позивачем за первісним позовом. Так, згідно з висновком № 137 криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 27.04.16 р. (т. 2, а. с. 127 - 130), підписи від імені [PERSON] у графі: «Поручитель ПІБ: [PERSON]» виконані не [PERSON], а іншою особою. Згідно положень ст. 3 ЦК України у її редакції за станом на 03.04.09 р., загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України у їх редакції за станом на 03.04.09 р., правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За положеннями ст. ст. 626 - 628 ЦК України у її редакції за станом на 03.04.09 р., договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України у її редакції, чинній за станом на 03.04.09 р., правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ст. 207 ЦК України у її редакції за станом на 03.04.09 р., правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. У тексті договору поруки від 03.04.09 р., що вчинений у письмовій формі, відсутні будь - які оговорення щодо підписання договору поруки іншою (відмінною від поручителя) особою. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У судовому засіданні не встановлено того, що відповідачем [PERSON] було у встановленій законом формі стверджено її волевиявлення на участь у договірних відносинах з банком, що викладені у договорі поруки від 03.04.17 р.. Тому суд вбачає: підстави до відмови у задоволенні вимог позивача за первісним позовом до [PERSON] у повному обсязі, підстави до задоволення зустрічного позову останньої у повному обсязі і визнання договору поруки від 03.04.09 р. (т. 1, а. с. 21) недійсним. Таким чином, суд вважає встановленим, що між акціонерним товариством «Індустріально - експортний банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 03.04.09 р. не виникли зобов»язальні правовідносини поруки. Остання не має нести солідарну відповідальність за первісним позовом поряд з позичальником за кредитним договором. Своїм листом № 52 100 - 1 541 від 03.04.15 р. банк змінив дату виконання зобов»язання за кредитним договором у зв»язку з невиконанням зобов»язань за кредитним договором відповідачем [PERSON], про що належно повідомив відповідачів [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а. с. 27, 28). Відповідно до копії листа ознайомлення з умовами отримання кредиту на споживчі цілі від 28.11.07 р., відповідач [PERSON] була ознайомлена з такими під розпис (т. 1, а. с. 8, 9). Щодо зустрічних позовних вимог відповідача [PERSON], то суд враховує те, що: -іпотечний договір було укладено між банком та відповідачем [PERSON] і було посвідчено нотаріально. Іпотечний договір підписаний відповідачем [PERSON] та посилання останньої у своїх позовних вимогах, що включають і визнання до цього договору недійсним, на те, що його примірник їй вручено не було, не може бути підставою для задоволення таких вимог; -доказів того, що на вимогу банку 28.07.06 р. між нею та нав»язаною банком страховою компанією було укладено договір страхування, що був би якимось чином пов»язаний з кредитним договором чи іншими договорами, сторонами у яких є сторони у справі, ні відповідачем [PERSON], ні її представниками суду не надано. Тому такі доводи також не можуть бути підставою для задоволення зустрічних позовних вимог; -договір поруки від 03.04.09 р., сторонами якого зазначені банк та відповідач [PERSON], є окремим договором та за вказаним вище висновком суду, є підстави для визнання його недійсним. Однак, оскільки відповідач [PERSON] не є стороною цього договору, не є представником (законним представником) відповідача [PERSON], тому доводи відповідача [PERSON] про визнання цього договору поруки недійсним з підстав, вказаних саме відповідачем [PERSON], судом не приймаються як підстава для визнання цього договору поруки недійсним; -на думку суду, не заслуговують на увагу суду і посилання відповідача [PERSON] на те, що банком не було виконано положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, доказів цього ні відповідачем [PERSON], ні її представниками суду не надано. Разом з тим, згідно з копією Листа ознайомлення з умовами отримання кредиту на споживчі цілі, відповідач [PERSON] була ознайомлена з умовами о тримання кредиту під розпис. Кредитний договір, що містить необхідні відомості про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, порядок погашення кредиту, підписано відповідачем [PERSON] після аналізу інформації про умови кредитування та вартість кредиту 28.11.07 р.; Додаток № 1 до кредитного договору від 28.11.07 р., що містить відомості про орієнтовну сукупну вартість кредиту, також підписано відповідачем [PERSON]. Інші угоди за участю відповідача [PERSON] було укладено нею з банком у відповідності, для забезпечення виконання та у зміну умов кредитного договору. Доказів того, що вона не підписувала вказаних вище угод (договорів), тобто, правочинів не укладала, ні відповідач [PERSON], ні її представники суду не надали. При цьому, суд приймає до уваги, що за висновком почеркознавчої експертизи не виявилось за можливе встановити, чи виконано підписи у листі ознайомлення з умовами отримання кредиту на споживчі цілі додатку № 2 до кредитного договору від 28.11.17 р., у додатку № 1 до кредитного договору відповідачем [PERSON] у зв»язку з непредставленням вказаних документів у розпорядження експерта, однак, на користь доводів позивача за первісним позовом враховує те, що відповідач [PERSON] з 28.11.07 р. виконувала умови кредитного договору, додатків до нього, додаткової угоди № 1 від 03.04.09 р.; у розвиток кредитних договірних правовідносин з банком укладала нотаріально посвідчений іпотечний договір та додатковий договір № 1 до нього по спливу значного проміжку часу (03.04.09 р.) у добровільному порядку; -доводи відповідача [PERSON] про наявність такої підстави для визнання кредитного договору недійсним як відсутність у банку індивідуальної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті не заслуговують на увагу, так як для здійснення валютних операцій чинним законодавством не вимагалось отримання банком індивідуальної ліцензії, а наявність у банку банківської ліцензій (дозволу) № 99 16.01.03 р. (т. 21, а.с. 18, 19, 23, 24) ні відповідачем [PERSON], ні її представниками не спростовано. Крім того, при вирішенні цього питання суд враховує: правову позицію ВС України, висловлену у постанові від 10.02.16 р. у справі № 6 - 1680цс15, згідно з якою якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов'язання: або у банка - отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст. 5 Декрету КМ України від 19.02.93 р. № 15 - 93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Також суд враховує правову позицію Вс України, викладену у постанові від 16.09.15 р. у справі № 6 - 190цс15, згідно з якою ст. 1 054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 р.№ 15 - 93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16.10. 11 р. вступив у силу Закон України від 22.09.11 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, ж кредитний договір укладено сторонами 28.11.07 р.. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Аналізуючи доводи відповідача [PERSON], суд приймає до уваги положення ст. ст. 202, 204, 626 - 628 ЦК України, за якими договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України у її редакції, чинній за станом на дати укладення оспорюваних відповідачем [PERSON] правочинів, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел, коли особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Однак, саме позивач за зустрічним позовом ([PERSON]) як сторона, яка, як вона стверджує, діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу в банка як іншої сторони оспорюваного правочину (кредитного договору), інших оспорюваних правочинів як похідних від кредитного договору, що укладались за її участию, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у її редакції, чинній за станом на 28.11.07 р., перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1 054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як слідує з копії листа ознайомлення з умовами отримання кредиту на споживчі цілі та умов оспорюваного кредитного договору, між банком та відповідачем [PERSON] як позичальником було укладено такий договір. Тому суд приходить до висновку, що вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» банком було дотримано. Оспорюваний договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення оспорюваного кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо формулювання умов спірного договору та додаткової угодидо нього та в подальшому виконувала їх умови. Посилання відповідача [PERSON] на те, що ряд умов оспорюваного кредитного договору є несправедливими, судом до уваги не приймається, так як підставою до визнання оспорюваних правочинів недійсними позивач вказує вчинення оспорюваного кредитного договору під впливом обману. Відповідно, немає підстві для визнання недійсними і інших оспорюваних [PERSON] правочинів як похідних від оспорюваного нею з наведених вище підстав кредитного договору. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Однак, суд переконався у тому, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору позивач мала можливість і була ознайомлена з усіма умовами оспорюваного кредитного договору і вони її влаштовували. Правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, немає. Доводи [PERSON] та її представників і частині введення позичальника в оману банком при укладенні оспорюваного кредитного договору, не приймаються судом до уваги, так як спростовуються наявними у справі доказами, та самим фактом тривалого користування з боку [PERSON] послугами банку шляхом активного використання кредитних коштів без жодних претензій як до банку аж до надання ним вимоги про дострокове погашення кредиту. Суд прийшов до переконання, що умови оспорюваних [PERSON] угод були узгоджені їх сторонами під час їх укладання, з огляду на свободу договорів. Посилання позивача на дискримінаційність цих умов оспорюваних правочинів по відношенню до неї, не заслуговують на увагу. Разом з тим, суд враховує, що, як зазначено у висновку експерта № 2 259 від 29.06.17 р., банк невчасно зараховував та штучно затримував оплати (у т. ч. частини оплат) у погашення кредиту, що свідчить про утримання з позичальника додаткових нарахувань по відсотках, що збільшують фактичну вартість кредиту (затримки платежів не узгоджуються з договірними та нормативними вимогами, про що докладно зазначено у дослідній частині висновку і у кол. 18 - 19 додатку 2 до висновку експертизи; платежі зараховувались не на зменшення основної заборгованості по кредиту, а на погашення відсотків, нарахованих за періоди більші, ніж передбачено умовами п. 2.4 кредитного договору (з 26 числа попереднього місяця по 25 число поточного місяця (п. 3); саме з врахуванням такого несвоєчасного зарахування виявлено невідповідність наявних розрахунків заборгованості за станом на 03.08.15 р., 27.07.16 р. умовам кредитного договору (у т. ч. - додаткової угоди № 1) і розрахунковим документам по погашенню кредиту (п. п. 4, 8); зарахування та облік сплачених позичальником копшів за кредитним договором (у т. ч. - за додатковою угодою № 1) має неузгодженості (п. 5). Відповідно до висновку експерта, такі затримки у зарахуванні оплати, що допущені банком, мали місце в періоди з 28.11.07 р. по 31.12.08 р., що потягло за собою виникнення додаткових нарахувань по відсотках як таких, що підлягають сплаті відповідачем [PERSON], що, фактично, штучно збільшують фактичну вартість кредиту. Відповідно до висновку експерта, і реальна процентна ставка за кредитним договором є збільшеною арифметично (п. п. 6, 7). Тому вимоги позивача за первісним позовом у цій частині є частково безпідставними, а вимоги відповідача [PERSON] - підставними. Однак, суд вважає, що оскільки позивач за первісним позовом подав до суду заяву про застосування позовної давності до вимог відповідача [PERSON] про визнання кредитного договору, похідних від нього правочинів недійсним, з дати укладення оспорюваних відповідачем [PERSON] угод і допущення банком вказаної вище затримки у зарахуванні коштів оплати за кредит термін позовної давності сплив, суд вважає за можливе застосувати в цій частині положення ст. ст. 256, 257 ЦК України. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що між банком, правонаступником якого є позивач за первісним позовом, та відповідачем [PERSON] 28.11.07 р. було укладено оспорюваний кредитний договір відповідно до вимог чинного на той час законодавства та без порушення прав позивача як споживача за споживчим кредитним договором. У подальшому, на розвиток своїх правовідносин, сторони оспорюваного кредитного договору, а також відповідач [PERSON] уклали як оспорюваний іпотечний договір, так і оспорювану додаткову угоду до нього. А тому відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають як солідарні боржники відповідати за невиконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] не є стороною оспорюваного нею договору поруки і не має як солідарний боржник відповідати за невиконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] 03.04.09 р. уклала з банком додаткову угоду до кредитного договору і продовжувала виконання узгоджений сторонами кредитного зобов»язання умов. [PERSON] не довела суду, що вона не укладала оспорюваних нею договорів (угод, правочинів); що на момент укладення оспорюваних нею кредитного договору, ін. угод з боку банка як сторони правочину мало місце навмисне введення її в оману (умисно) щодо обставин, які впливають на вчинення нею оспорюваних правочинів. Хоча вимоги позивача за первісним позовом в частині стягнення суми боргу за кредитним договором, як встановлено експертним шляхом, не є повністю підставними, так як банк допускав затримки у зарахуванні сум оплати на погашення кредиту, що призвело до збільшення нарахування, а у кредитному договорі та додатковій годі до нього закладено умову, за якою реальна процентна ставка є 13, 79, тобто, більша, ніж зазначено в договорі (п. 2.4) - 12, 8 - суд вбачає підстав для застосування положень про позову даність, що дає мсуду підстави для стягнення на користь банку всієї суми боргу. Підстав для визнання недійсними оспорюваних [PERSON] договору та угод з мотивів, наведених нею, немає. Відповідач [PERSON] порушила умови кредитного договору, додаткової угоди до нього, укладених між нею та банком, сума заборгованості нарахована банком, знайшла своє ствердження і відповідність умовам кредитного договору, додаткової угоди до нього. Оскільки лише відповідач [PERSON] є поручителем за кредитним договором, сума боргу у повному обсязі підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку у солідарному порядку. Відповідач [PERSON] за кредитним договорм як поручительвідпоавідати не ммає. А тому первісний позов підлягає до задоволення частково - у задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] ([PERSON]) слід відмовити у повному обсязі; позов відповідача [PERSON] слід задоволити повністю; у задоволенні позову відповідача [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що ті, що понесені позивачем за первісним позовом, підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача за первісним позовом у повному обсязі в рівних частках (т. 1, а. с. 1, т. 2, а. с. 200). Судові витрати відповідача [PERSON], що понесені нею при зверненні до суду із зустрічним позовом (т. 1, а. с. 103), слід стягнути на її користь із позивача за первісним позовом в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: partial