Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області з вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи підставність позову таким. 15 вересня 1969 року вона, [PERSON], зареєструвала шлюб із [PERSON]. В період шлюбу вони разом побудували житловий будинок №74, що розташований по вулиці Миру, в селі Костянтинівка, Липовецького району, та нажили спільно інше майно. Отож вказаний обєкт нерухомості є їх спільною сумісною власністю як подружжя. 06 грудня 2014 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої увійшла частка житлового будинку №74, що розташований по вулиці Миру, в селі Костянтинівка, Липовецького району, який вони спільно побудували. Вона, [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлого, оскільки дочка [PERSON] від спадщини відмовилась на її користь, а син - [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, зареєстрований із спадкодавцем не був. Спадщину позивач прийняла шляхом проживання із спадкодавцем, а також своєчасно звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини із заявою відповідного змісту. На частину спадкового майна, а саме: земельну частку (пай), їй, [PERSON], було видано відповідно до встановленого законом порядку свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак 15.10.2015 року державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок №74, що розташований по вулиці Миру, в селі Костянтинівка, Липовецького району, оскільки на нього відсутні правовстановлюючі документи. Позивач вважає, що її право порушується та не визнається, тому просить суд визнати побудований нею та [PERSON] в період шлюбу житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: вулиця Миру, 74, село Костянтинівка, Липовецького району, їх спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на належну їй 1/2 частку вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку даного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерть чоловіка [PERSON]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявилась, в заяві, яку адресувала суду зазначила про підтримання позову у заявленому обсязі, просила суд його задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутності. Представник відповідача сільський голова Костянтинівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу без участі представника сільської ради. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. 06.12.2014 року в селі Костянтинівка Липовецького району помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №291745. Після його смерті відкрилась спадщина. У відповідності до розяснень наведених у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2015 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судом було витребувано матеріали спадкової справи до майна померлого [PERSON] №99/2015, відповідно до яких встановлено, що спадкодавець на випадок своєї смерті особистого розпорядження не зробив, отож спадщина відкрилась за законом. Своїм правом на спадкування скористалась позивач [PERSON], будучи дружиною спадкодавця, а відтак спадкоємцем першої черги за законом. Інші спадкоємці діти спадкодавця: дочка [PERSON], надала нотаріусу за місцем відкриття заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь матері [PERSON]; син [PERSON], будучи оповіщеним нотаріусом про факт відкриття спадщини після смерті його батька, жодних дій щодо прийняття спадщини не вжив, а відтак являється таким, що не прийняв спадщини в силу положень ст.1272 ЦК України. Встановлені судом обставини підтверджують, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем на майно після смерті свого чоловіка [PERSON] 10.10.2015 року, на частину спадкової маси, зокрема земельні ділянки, що належали спадкодавцеві на підставі Державних актів, нотаріусом було видано на імя позивача [PERSON] про право на спадщину за законом. Проте, що стосується житлового будинку, який розташований по вул.. Миру 74 в селі Костянтинівка Липовецького району, позивачеві постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 15.10.2015 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на імя [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, так як спадкоємцем не було надано правовстановлюючого документа. У п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам розяснено, що у разі відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Позивач, вважаючи, що її право порушується та не визнається, звернулась до суду із даним позовом, в якому зазначає про те, що обєкт нерухомості у виді житлового будинку за №74 по вул.. Миру в селі Костянтинівка є спільною сумісною власністю їх як подружжя із померлим чоловіком, а отож їх частки у цьому майні є рівними по ? кожного, при тому що частку належну чоловікові вона успадкувала у встановленому законом порядку. Згідно свідоцтва про одруження VІІІ-УР №012284, судом встановлено, що [PERSON] та Попроцька (після укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON] зареєстрували шлюб 15 вересня 1969 року, про що було зроблено актовий запис за №9 Костянтинівською сільською радою Липовецького району. Житловий будинок, що розташований за адресою: вул.. Миру 74 в селі Костянтинівка Липовецького району згідно записів по Костянтинівській сільській раді рахується та зареєстрований за [PERSON], який помер 06.12.2014 року, однак вказаний будинок був побудований спільно із його дружиною [PERSON] в період їх зареєстрованого шлюбу (довідка видана виконавчим комітетом Костянтинівської сільської ради Липовецького району від 23.10.2015 року за №561). Підтвердженням факту, що вказаний вище обєкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] є також Акт обстеження від 09.11.2015 року затверджений сільським головою села Костянтинівка, згідно якого комісія підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] розпочали будівництво житлового будинку за №74 по вул.. Миру в селі Костянтинівка Липовецького району в 1970 році в період зареєстрованого шлюбу, однак право власності було зареєстроване за [PERSON] Згідно Технічного паспорта на житловий будинок за №74 по вул.. Миру в селі Костянтинівка Липовецького району, виданого 10.06.2015 року КП «ВООБТІ», власником обєкта нерухомості є [PERSON] (а.с.13) Ураховуючи те, що права та обовязки подружжя щодо спірного житлового будинку виникли ще в період дії КпШС від 20 червня 1969 року, відтак суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати саме ці норми права. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час будівництва подружжям зазначеного домоволодіння, воно є спільною сумісною власністю подружжя і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до статті 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю, зокрема є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"). Оцінивши усі зібрані у справі докази суд дійшов до переконання, що житловий будинок за №74 по вул.. Миру в селі Костянтинівка Липовецького району, який був збудований в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], а тому кожному з них належить по 1/2 частці домоволодіння на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання обєкта нерухомості у виді житлового будинку спільною сумісною власністю та визначення за кожним із подружжя по ? частці цього будинку є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Вирішуючи вимоги щодо визнання права власності за позивачем на майно в порядку спадкування за законом, суд вважає, що до цих правовідносин слід застосовувати норми ЦК України в редакції 2004 року, оскільки спадщина відкрилась в період дії цього кодексу. Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обовязків, що нерозривно повязані з особою спадкодавця. За правилами ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.г. 4 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вищевказана інструкція втратила чинність 19 січня 1996 року. Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Зібрані у справі докази свідчать про те, що житловий будинок за №74 по вул.. Миру в селі Костянтинівка Липовецького району Вінницької області перебував у власності [PERSON], таке майно належало йому на праві спільної сумісної власності, як було вище встановлено судом, право власності зареєстроване згідно вимог діючого на той момент законодавства в погосподарських книгах сільської ради. Позивач відповідно до вимог чинного законодавства успадкувала частку належного її чоловікові майна, однак в нотаріальному порядку позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права. Зважаючи на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачами доведено обставини викладені нею у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому її право, яке не визнається та оспорюється підлягає захисту судом у спосіб, що нею обраний шляхом визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку майна, що увійшло до складу спадкової маси, відтак позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до повного задоволення. Крім цього, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст.ст. 25, 346, 1217, 1218 - 1223, 1233, 1234, 1235, 1241, 1268 -1270, 1299 ЦК України,

Outcome: approved