Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання незаконним рішення ради. У позові вказав, що йому, як військовослужбовцю, на підставі ордера на житлове приміщення № 19, виданого 06.07.2004 року ПП фірма «Лубнитеплосервіс», на сім'ю у кількості 4-х осіб, надано житлове приміщення загальною площею 33,6 м2 у військовому гуртожитку за адресою: [ADDRESS], кімната [NUMBER]. У 2009 році за рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради було проведено зміну статусу вказаного будинку з гуртожитку на житловий будинок Лубенської міської ради, при цьому житлове приміщення позивача з 2х кімнат було переплановане в квартиру з однієї кімнати та змінено нумерацію з [NUMBER] на [NUMBER]. В жовтні 2015 року дружина позивача звернулася до відповідача щодо приватизації квартири, однак дізналася, що рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року квартиру [NUMBER] про [ADDRESS], зараховано до «соціального житла». Такий статус цього житла унеможливлює його передачу позивачу в порядку приватизації. Позивач вказує на те, що в силу закону не допускається зміна статусу житла, яке вже заселене у встановленому порядку військовослужбовцями, на «соціальне житло» та просить визнати незаконним пункт 6 рішення відповідача № 166 від 24.06.2009 року в частині зарахування до фонду «соціального житла» міськвиконкому квартири [NUMBER] по [ADDRESS] В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги. Відповідач проти позову заперечив. Зазначив, що після реконструкції гуртожитку за адресою: [ADDRESS], кімната [NUMBER], було вирішено перевести житло, яке займали сім'ї військовослужбовців, до фонду «соціального житла». Після цього позивач та його сім'я продовжила проживати у займаній квартирі на підставі виданого ним ордеру на «соціальне житло» від 24.06.2009 року. Відповідач не вбачає в своїх діях порушення норм законодавства. Також зазначив, що відповідачем пропущено строк позовної давності, оскільки про своє порушене право йому стало відомо в 2009 році, коли він підписав ордер на вселення до «соціального житла». Заслухавши пояснення позивача, його представника, та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі поданих сторонами доказів, судом встановлено, що з 18.06.2001 року і по цей час позивач служить в ЗС України. 07.04.2004 року Лубенською КЕЧ [PERSON] та членам його сім'ї видано ордер №75 на право зайняття службового приміщення загальною площею 33,6 м2, що складається з 2-х кімнат за адресою: [ADDRESS] кімната [NUMBER]. В наступному, 06.07.2004 року, в зв'язку зі зміною балансоутримувача ПП фірмою «Лубнитеплосервіс» позивачу та його сім'ї видано ордер № 19 на це ж житлове приміщення. В 2009 році проведено реконструкцію гуртожитку за адресою: [ADDRESS] під житловий будинок на 72 квартири. В зв'язку цим житлове приміщення позивача з 2х кімнат було переплановане в квартиру з однієї кімнати та змінено нумерацію з [NUMBER] на [NUMBER]. Після цього позивач та його сім'я продовжила проживати у займаній квартирі [NUMBER] на підставі виданого ним ордеру на житлове приміщення від 24.06.2009 року. В 2015 році дружина позивача [PERSON] звернулася до відповідача щодо приватизації їхнього житла, однак листом міського голови від 17.12.2015 року № 1-18/4415 її повідомлено, що рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року їхньому житлу присвоєно статус «соціального житла» в порядку ЗУ «Про житловий фонд соціального призначення». Відтак підстави для передачі житла у власність відсутні. Як вбачається з архівного витягу від 12.11.2015 року № 1-19/128 та від 25.04.2016 року № 1-19/74 рішенням відповідача № 166 від 24.06.2009 року однокімнатні квартири [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS], в яких проживають сім'ї військовослужбовців, зараховано до фонду «соціального житла виконкому». При цьому до списку громадян на заселення житлового будинку по [ADDRESS], соціальна, внесено [PERSON] (заявник), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). /а.с.19/ Вказане рішення є предметом цього спору. На думку суду, подані докази є достатніми для висновку про незаконність оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" (далі - Постанова) військовослужбовці та члени їх сімей, які постійно проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовим житловим приміщенням. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім'ї беруть письмове зобов'язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках. Військовослужбовець та члени його сім'ї зобов'язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі придбання житла для постійного проживання. При звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім'ї, якщо інше не передбачено законодавством (п.п. 7, 14, 20, 21 Постанови). Аналогічні положення містяться в Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 278 від 28 липня 2007 року (далі - Інструкція №278 від 28.07.2007р). Абзацом 5 ч.1 ст.125 ЖК України передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено сім'ї військовослужбовців. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовцям передбачені пільги і гарантії щодо їхніх житлових прав, щодо надання їм житла для проживання та заборони виселення без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст. 1 Закону України «Про житловий фонду соціального призначення» (далі - Закон) житловим фондом соціального призначення є сукупність соціального житла, що надається громадян України, які відповідно до закону потребують соціального захисту. Житловий фонд соціального призначення формується органами місцевого самоврядування шляхом: будівництва нового житла; реконструкції існуючих жилих будинків, а також переобладнання нежилих будинків у жилі; отримання житла, переданого в дар органам місцевого самоврядування українськими та іноземними юридичними та фізичними особами, міжнародними громадськими організаціями; передачі в комунальну власність житла, вилученого на підставі судових рішень або визнаного в установленому законом порядку безхазяйним або відумерлим; передачі забудовниками місцевим радам частки жилої площі в новозбудованих будинках на підставах, передбачених законодавством; передачі з державної в комунальну власність соціального житла, побудованого за рахунок коштів державного бюджету; використання на договірних засадах приватного житлового фонду; набуття права власності на житло на інших підставах, не заборонених законом (ч. 1 ст. 5 Закону). Відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону соціальне житло використовується лише за призначенням відповідно до правил утримання жилих будинків. Судом встановлено, що позивач не відноситься до категорії осіб, яким може бути надане соціальне житло. В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, на якій підставі позивачу було надано ордер на соціальне житлове приміщення № 20 від 24.06.2009 року. Таким чином, прийняття оскаржуваного рішення, юридично позбавило позивача, як військовослужбовця, права на його використання. При цьому таке рішення прийнято без забезпечення позивача іншим житлом, тобто грубо порушено його житлові права. Видача в наступному йому ордеру на це «соціальне житло» не можна вважати відновленням його порушених прав, оскільки такий ордер, виданий без правових підстав та, на думку суду, є нікчемним. При цьому також порушені права позивача на приватизацію цього житла, оскільки така категорія житла не підлягає приватизації. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішення про передачу житла, яким користувався військовослужбовець, до житлового фонду соціального призначення, здійснено без забезпечення його прав на інше житло, а отже при прийняті цього рішення відповідач діяв не у спосіб, встановлений законом, таке рішення суд вважає передчасним, а отже і незаконним. Подібна позиція викладена, також в ухвалі ВССУ від 16.09.2015 року. При цьому суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску відповідачем строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача наголошує на тому, що про порушення свого права позивач дізнався 24.06.2009 року, в день отримання ним ордеру на соціального житлове приміщення. Однак, з таким висновком погодитися не можна. Так, дослідивши цей ордер суд встановив, що він не містить інформації про те, що житло є «соціальним». В ньому лише міститься вказівка на рішення виконкому № 166 від 24.06.2009 року, зміст якого не розкрито. При цьому на самому ордері міститься напис «ручкою» - «соціальне житло». Однак незрозумілим є те, хто і коли здійснив цей напис. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що про оскаржуване рішення він дізнався лише в 2015 році, при вчиненні дій щодо приватизації майна, а тому строк позовної давності не пропущено. При цьому суд звертає увагу на те, що якщо погодитися з позицією представника відповідача, то в такому разі буде порушено принцип легітимного очікування, сформованого в практиці ЄС України, зокрема, у справі 70/74 Staff Salaries. Так, вступивши до ЗС України та виконуючи завдання щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, позивач обґрунтовано (відповідно до норм чинного законодавства) сподівається на захист державою своїх житлових прав. Позивач не зобов'язаний перевіряти законність правових підстав видачі йому ордеру на житлове приміщення від 24.06.2009 року, оскільки в нього і не повинні виникати сумніви щодо законності дій органів публічної адміністрації відносно військовослужбовців.

Outcome: approved