Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

23.05.2014 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на те, що з 16.08.1969 року вони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 25.02.2014 р. Під час перебування в шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] вартістю 79 328 грн., яка є їх спільною сумісною власністю. Також зазначав, що у 2010 р. відповідач придбав у [PERSON] автомобіль “Москвич 407” д/н [NUMBER] за рахунок спільних коштів сторін у сумі 6000 грн., повідомивши при цьому позивачу про отримання вказаного майна у якості подарунку. Позивач вважає, що такими діями відповідач приховав спільне майно, тому при вирішенні спору про поділ майна суд просить відступити від засади рівності часток подружжя та визначити частку позивача у спірному майні у розмірі 2/3 частин. Відповідно до позовної заяви від 10.06.2014 р. (а.с.37-39) просив визнати за позивачем 2/3 частини квартири [ADDRESS], 2/3 частини вартості переданих коштів за придбаний автомобіль "Москвич 407" - 4000 грн., припинити право спільної сумісної власності позивача в майні, придбаному в період шлюбу, стягнути з відповідача витрати по справі - судовий збір 650,65 грн., витрати на проведення експертної оцінки спірної квартири - 700 грн., витрати на правову допомогу 2070 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про слухання справи в суді були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч.1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що сторони з 16 серпня 1991 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований міським РАГС м. Томськ, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 4). Рішенням суду від 25.02.2014 р. шлюб було розірвано (а.с.5). Під час шлюбу подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2003 р. (а.с.7). Право власності на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем (а.с.8). Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п. 2 якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 19.02.2003 р., на підставі якого було зареєстровано право власності відповідача спірну квартиру, було укладено у 2003 році, то правовідносини, між сторонами щодо вказаного майна підлягають врегулюванню нормами законодавства, чинного на час їх виникнення, зокрема Цивільним кодексом Української РСР, Кодексом про шлюб та сім'ю України. У відповідності ст. 112 ЦК України в редакції 1963 року майно могло належати на праві спільної власності … двом чи кільком громадянам. Також, вказана норма розрізняла спільну власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). У відповідності зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У відповідності зі ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Щодо автомобіля автомобіль “Москвич 407” д/н [NUMBER], придбаного сторонами, за твердженням позивача, у 2010 р., мають застосовуватися положення ч. 2 ст.60 СК України, тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач просить суд застосувати до правовідносин між сторонами ч.2 ст. 70 СК України, за якою при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Проте, як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 25.05.2007 р., автомобіль “Москвич 407” д/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] (а.с.55), а згідно відповіді на витребувану судом інформацію Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст Павлоград, Тернівка, Першотравенськ, Павлоградського, Юріївського та Петропавлівського районів, підпорядкований УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 16.07.2014 р. за відповідачем автомототранспорт не значиться (а.с.44). Це спростовує доводи позивача про те, що відповідач придбав спірний автомобіль та приховав його від позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу про шлюб та сім'ю України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. В силу ст. 71 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Як роз'яснив в п. 25 Пленум Верховного суду України у своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, слід керуватися положеннями ч. 4,5 ст. 71 Кодексу про шлюб та сім'ю України, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними, відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом було роз'яснено сторонам у справі їх процесуальні права та обов'язки, у тому числі положення ст.ст. 10, 60 ЦПК України, запропоновано надати докази у справу. Судом було розглянуто та задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 32-33). Враховуючи, що подружжя не дійшло згоди про поділ спірного майна, при цьому можливість реально поділити квартиру із матеріалів справи не вбачається, клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, тощо сторонами не заявлялися, тому суд вважає за можливе задовольнити позов частково із визначенням ідеальних часток сторін на спірне майно, а саме по 1/2 частці. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У задоволенні вимоги позивача про стягнення на їх користь вартості витрат на проведення експертної оцінки спірної квартири у сумі 700, 00 грн. слід відмовити за необґрунтованістю із огляду на наступне. Вартість висновку про ринкову вартість спірної квартири від 13.05.2014 р. (а.с.12) складає 700 грн. (а.с.42). Провадження у цій справі відкрито ухвалою суду від 26.05.2014 р. (а.с. 15). Згідно ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, при цьому до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Диспозиція наведеної процесуальної норми передбачає можливість віднесення витрат сторони до процесуальних витрат за умови наявності двох критеріїв: така витрата має бути процесуальною і пов'язана із залученням спеціаліста. Тому вартість висновку від 13.05.2014 р. не враховується судом через те, що особа, яка його складала, даному випадку не є суб'єктом відшкодування процесуальних витрат, а сам висновок складений до початку відкриття провадження у справі, а відтак не відноситься до процесуальної витрати. До судових витрат, як зазначено в п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, належать і витрати на правову допомогу. Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справа - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Із матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи в судовому засіданні 20.08.2014 р. Також суд враховує час участі адвоката під час інших процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, та з огляду на тривалість розгляду даної справи судом, вважає, що розмір судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу, підлягає компенсації у розмірі 1 000, 00 грн. При цьому суд також враховує, що позовні вимоги позивача задоволені частково. Оскільки позивачем було заявлено майнові вимоги на суму 56 885, 30 грн. (а.с.38), щодо визнання за ним права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], вартістю 52 885, 30 грн., та 2/3 частини вартості переданих коштів за придбаний автомобіль "Москвич 407" - 4000 грн., а задоволені частково, на суму 39 664 грн., тобто на 69,73%, при цьому позивачем було сплачено судовий збір до подання позову у сумі 397 грн., виходячи із ціни позову 39 664 грн., (а.с.1), а докази доплати позивачем судового збору після збільшення розміру позовних вимог у матеріалах справи відсутні, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 396, 65 грн., а з позивача на користь державного бюджету 171, 85 коп. недоплаченого судового збору за вимоги майнового характеру згідно ст. 82 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial