Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № НЕN0G40000004935 від 24.04.2008 року [PERSON] 24.04.2008 року отримав кредит у розмірі 208312,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2018 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом сплати щомісячних платежів. В порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 11.12.2014 року мас заборгованість у розмірі 1331905,43 грн., яка складається з наступного: 205957,41 грн. - заборгованість за кредитом; 433487,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 692460,57 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 25.04.2008 року уклали договір іпотеки № HEN0G40000004935, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 68,00 м2, житловою площею 39,00 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 277750 грн. 00 коп. Враховуючи невиконання [PERSON] умов кредитного договору та зобов'язання по сплаті кредитної заборгованості, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НЕN0G40000004935 від 24.04.2008 року в розмірі 1331905,43 грн. - звернути стягнення на квартиру загальною площею 68.00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № НЕМ0040000004935 від 25.04.2008 р.) на умовах, визначених договором іпотеки, виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі, а також стягнути судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві просила справу розглядати за її відсутності, уточнила позовні вимоги, просивши суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HEN0G40000004935 від 24.04.2008 року, в розмірі 1270631,28 грн. (205957,41 грн. - заборгованість за кредитом; 372475,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 692198,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором) звернути стягнення на предмет іпотеки за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме - 277750 грн. 00 коп, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані та проживають у цій квартирі, стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, оскільки кредитом не розпоряджалася. В подальшому у судові засідання не з'являлася. Інші відповідачі та їх представники, будучи повідомленими належним чином, у судове засідання не з'явилися. Третя особа [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися, в адресованих суду заявах просили справу розглядати в їх відсутність. Представник надала суду заперечення на позовну заяву, зазначивши, що з розрахунку виниклої заборгованості, долученого до уточнень до позовної заяви від 12.01.2016 року вбачається, що 25 квітня 2008 року відповідач одержав у позивача кредитні кошти - 208312,50 грн., з цього часу почав здійснювати їх повернення. З 24.10.2008 року у [PERSON] виникла прострочена заборгованість за кредитним договором. Оскільки банк звернувся до суду лише в грудні 2014 року, просила суд застосувати до кредитного зобов'язання строки позовної давності, визначивши заборгованість в розмірі - 382 390,57 грн., з яких 181 574,36 грн. - заборгованість за кредитом, 181 860,89 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 18 955,32 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Також просила суд відмовити позивачу в задоволенні вимоги про виселення відповідачів, оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.1998 року, а отже не була придбана за рахунок кредитних коштів. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області, в судове засідання не з'явився, в адресованій суду заяві просив справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги в частині виселення неповнолітніх, не підтримує. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.04.2008р., між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON], укладено кредитний договір № HEN0G40000004935, згідно якого 24.04.2008 р. останній отримав кредит у розмірі 208312,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.04.2018 року. Кредит надано на поліпшення якості окремої квартири. З метою забезпечення виконання обов'язків позичальника за вказаним кредитним договором, позивач та [PERSON] уклали договір іпотеки № № HEN0G40000004935 від 25.04.2008 року, згідно якого відповідач надала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 68,00 м2, житловою площею 39,00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу за № 572 від 23.02.1998 року. У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON], зобов'язання належним чином не виконує в результаті чого станом на 11.12.2014 року згідно уточненого Розрахунку позивача виникла заборгованість в розмірі 1270631,28 грн., яка складається з наступного: 205957,41 грн. - заборгованість за кредитом; 372475,14 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 692198,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В порушення умов кредитного договору та ст. 526 Цивільного кодексу України, третя особа [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Заборгованість його за кредитним договором станом на 11.12.2014 р. судом встановлена у розмірі 578517,40 грн., яка складається з наступного: 180574,25 грн. - заборгованість за кредитом; 189649,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 208293,81 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Визначаючи зазначену суму заборгованості суд виходить з того, що відповідно до п. 5.2.4. кредитного договору сторони визначили, що кредитор має право вимагати від Позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за договором, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за Іпотечним договором, у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування кредитом понад 2 (двох) місяців. Згідно п. 6.6. кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по зобов'язанням, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10 % від суми невиконаного зобов'язання. Отже, з цього слідує, що у ПАТ КБ «ПриватБанк» право на дострокове стягнення кредитної заборгованості виникло з 04.02.2009 року, оскільки останній платіж [PERSON] на виконання кредитного договору зроблено 04.12.2008 р., що в даному випадку є початком перебігу позовної давності по стягненню заборгованості за тілом кредиту, нарахованих відсотках, а з 04.01.2009 р. - пені. Умовами договору, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим. Отже, оскільки з уточненої Довідки-розрахунку вбачається, що [PERSON] зробив останній платіж щодо погашення заборгованості 04.12.2008 року (заборгованість за процентами), у той час як із даним позовом Банк звернувся 30.12.2014 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі, суд вважає позовні вимоги банку в частині погашення кредитної заборгованості та заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом обґрунтованими за останні 3 роки перед звернення до суду: за період з 30.12.2011 р. по 30.12.2014 р. у сумі 180574,25 грн. (заборгованість за кредитом); за період з 30.12.2011 р. по 30.12.2014 р. у сумі 189649,34 грн. (372475,14 - 182825,8=189649,34) - заборгованість за процентами. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. З цих підстав суд вважає позовні вимоги Банку в частині нарахування пені обґрунтованими за період з 31.12.2013 р. по 30.12.2014 р. , тобто в межах річного строку позовної давності, яка становить 208293,81 грн. (692198,73-483904,92=208293,81). Згідно з ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Договором іпотеки від 25.04.2008 року передбачено право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором вони не будуть виконані (п.2.1.5). Зі змісту ч.1 ст.38 та ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що в разі наявності між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, суд у рішенні визначає спосіб реалізації предмету іпотеки із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку».У ч.ч.5,6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» встановлено порядок реалізації іпотечного майна у разі наявності відповідного договору чи застереження в іпотечному договорі, відповідно до якого дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, зазначеною нормою матеріального права визначено, що у рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснив в п. 42 постанови № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Умовами Іпотечного Договору, укладеного між позивачем та [PERSON] сторони визначили, що оціночна вартість предмету іпотеки складає 277750,00 грн. (пп.1.3.2 Іпотечного Договору). Таким чином, зважаючи на невиконання [PERSON] зобов'язань, забезпечених іпотекою, у Банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов Іпотечного Договору від 25.04.2008 р., укладеного між банком та [PERSON], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем, з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, а саме - 277750 грн. 00 коп, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а отже позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню. Доводи позивача щодо виселення відповідачів суд не приймає до уваги, виходячи із наступного. Квартира, яка була надана в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, належить відповідачу на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23.02.1998 р., зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно. На момент розгляду справи у квартирі, крім відповідача, також зареєстровані: [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] Як передбачено ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений статтею 109 ЖК Української PCP. Відповідно до ч.1, 2 ст.109 ЖК Української PCP виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-39цс15 від 18 березня 2015 року, № 6-447цс15 від 24.06.2015 року. Враховуючи викладене, що предмет іпотеки придбано не за рахунок отриманого кредиту, позивачем на час розгляду справи в суді не зазначено про наявність житла, яке може бути надано відповідачам у разі їх виселення, суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідачів із предмета іпотеки (квартири) без надання іншого жилого приміщення є необґрунтованими. З огляду на викладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial