Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства "Україна" (надалі ПСП "Україна") про визнання додаткової угоди недійсною, мотивуючи свої вимоги тим, що він являється власником земельної ділянки (паю), загальним розміром 1.7134 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної 06.06.2017, відповідно до якого дана земельна ділянка була успадкована ним після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO]. На підставі вказаного правовстановлюючого документу було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ним у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить витяг за № 88867004 від 06.06.2017. Після смерті матері йому стало відомо про те, що належною йому земельною ділянкою (паєм) користується вже тривалий час ПСП "Україна". Перевіривши даний факт, йому було надано копію договору оренди землі ( паю ) від 01.11.2007, термін дії якого закінчується 01.11.2018. Однак, вже пізніше йому стало відомо про те, що нібито його покійна мати підписала Додаткову угоду із відповідачем про внесення змін до вказаного договору оренди землі, відповідно до якої було продовжено строк дії договору до 2029 року. Відповідно до умов вказаної Додаткової угоди від 15.08.2016 його мати [PERSON] надала в строкову оренду терміном до 27.11.2029 відповідачу належну йому на сьогоднішній день земельну ділянку, тобто вже після своєї смерті. Вказана Додаткова угода була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.12.2016, про що свідчить відповідний Витяг. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В ст. 215 ЦК України чітко зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. В даному випадку Додаткова угода від 15.08.2016, на підставі якої на сьогоднішній день відповідач незаконно користується його земельною ділянкою, яку його покійна мати не підписувала, не відповідає вимогам цивільного законодавства, і повиннна бути визнана судом недійснию. Крім того, сам текст Додаткової угоди та умови викладені в ній, суттєво не відповідають вимогам Закону України «Про оренду землі». Зокрема, у ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зазначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), ... , орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; ..., умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Аналізуючи текст вказаної оскаржуваної Додаткової угоди, у ній: - в розділі "Предмет договору" та "Об'єкт оренди" не визначено, яка саме земельна ділянка передається в оренду, на підставі яких правовстановлюючих документів перебуває земельна ділянка у власності та хто є її власником; - не вказано одну із обов'язкових істотних умов договору, а саме - не передбачені умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є суттєвим порушенням прав, що позбавляє можливості контролювати використання земель і збереження права власності; - незрозуміло чи встановлено на орендовану земельну ділянку обмеження (обтяження) та права третіх осіб. - відсутній план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, хоча відповідно до вимог ч.4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» вказані вимоги повинні були бути невід' ємною частиною Договору. У ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, ... є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. В зв'язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати недійсним Додаткову угоду про внесення змін до Договору оренди землі від 15.08.2016, укладену між [PERSON] та ПСП "Україна", код 03734412, в особі Лучко Андрія Андрійовича, яка зареєстрована 18.12.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 1122155805243 та скасувати її державну реєстрацію. Витребувати із незаконного володіння ПСП "Україна", код 03734412, земельну ділянку загальним розміром 1.7134 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кинашівської сільськоїради Тульчинського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, і яка належить йому на праві приватної власності, а також стягнути з відповідача найого користь понесені ним судові витрати. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Направили суду заяву, в якій просять справу розглянути в їх відсутність, позов задовольнити. Відповідач - представник ПСП "Україна" в судове засідання не з'явилася. Направила суду заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутність, у вирішенні спору покладається на суд. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв'язку неявкою всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником земельної ділянки площею 1.7134 га в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори 06.06.2017 (а.с.8) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 88867004 від 06.06.2017 (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори 06.06.2017 (а.с.8) вбачається, що вищевказана земельна ділянка була успадкована позивачем після смерті його матері [PERSON], яка померла [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про смерть від 15.02.2016, Серія [NUMBER] (а.с.7). Згідно копії договору оренди землі від 01.11.2007 (а.с.10-11) вбачається, що [PERSON] строком на 11 років передала в оренду ПСП "Україна" земельну ділянку, площею 1.7134 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району. Також даний факт підтверджується копією акту про передачу та прийом земельної ділянки в оренду від 20.11.2007 (а.с.12). Згідно копії Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 15.08.2016 (а.с.13-15) вбачається, що 15.08.2016 [PERSON] строком до 27.11.2029 передала в оренду ПСП "Україна" належну їй на підставі Державного акту серія [NUMBER] від 18.02.2003 земельну ділянку, площею 1.7134 га, кадастровий номер [NUMBER], призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району. Дана Додаткова угода була зареєстрована 18.12.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76163446 (а.с.16). Важаючи вищевказану Додаткову угоду про внесення змін до Договору оренди землі від 15.08.2016 недійсною, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є: 2) визнання правочину недійсним. Статтею 152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. В силу положення ч.2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 15.08.2016, тому вона є укладеною, а отже - оспорюваною та за рішенням суду може бути визнана недійсною. При дослідженні оспорюваної Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі була укладена 15.08.2016, судом встановлено, що доводи позивача щодо неможливості підписання даної угоди його матір'ю [PERSON], оскільки остання померла ще до підписання даної угоди знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. В зв'язку з цим суд приходить до висновку, що на час укладення зазначеного правочину було відсутнє вільне волевиявлення [PERSON], спрямоване на настання відповідних правових наслідків. Все вищевикладене висвітлює очевидність того, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України та дає законні підстави для визнання його недійсним. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що при укладенні Додаткової угоди про внесення змін до Договору оренди землі від 15.08.2016 було порушено вимоги ч.3 ст.203 ЦК України, тому підстав для дослідження в судовому засіданні позовних вимог щодо невідповідність вищевказаної Додаткової угоди істотним умовам договору оренди, передбаченим ст.15 Закону України «Про оренду землі» немає. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Представник відповідача, зі своєї сторони, доказів, які б заперечували позовні вимоги позивача суду не надала, також вони відсутні і в матеріалах справи. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1920 грн. ( а.с.1, 27, 28). На підставі викладеного,

Outcome: approved