Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

13 травня 2019 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного 18 листопада 2016 року, в якому народився син [PERSON] , [INFO] та просить залишити його на проживанні з ним. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що сімейне життя різко погіршилося з середини 2018 року, коли він поїхав за кордон, а відповідач залишилася проживати в с. Бубнище. Як стверджує позивач, з того часу відповідач стала зраджувати йому : неодноразово залишала сина на ніч зі своєю молодшою сестрою і до ранку гуляла. Приїхавши в кінці 2018 року додому, відчув, що поведінка дружини не змінилася, вона залишала його з сином на ніч, нічого не пояснюючи, а вранці приїджала в стані алкогольного сп`яніння. На його зауваження, обіцяла змінити поведінку, але свої дії не прнипинила. 06 травня 2019 року відповідач сказала, що йде до бабусі і більше додому не повернулася. Він зателефонував до дружини і вона повідомила, що жити з ним не буде і щоб він подавав на розлучення. Йому стало відомо, що відповідач має іншого чоловіка, подружньої зради пробачити не може. Малолітнього сина, який живе з ним з 06 травня 2019 року, відповідач не бачила до цього часу. Шлюб існує формально, перебування в шлюбі суперечить його інтересам. 17 травня 2019 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. 06 червня 2019 року відповідач подала відзив, в якому вказала, що визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу. При цьому вказала, що в 2018 році позивач виїхав за кордон і вона проживала з дитиною в його матері, з якою в неї погані відносини, внаслідок чого постійно перебувала в стресі. Після одруження позивач став холодно до неї відноситися, не відчувала любові і стосунки стали буденними. У 2019 році зустріла іншого чоловіка, з яким склалися теплі відносини. Розповівши чоловікові про зраду, він виставив її за двері, пригрозивши, що дитину вона ніколи не побачить. Щодо визначення місця проживання дитини з батьком, то вважає, що малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю (а.с.22). Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, подала клопотання про те, щоб розгляд справи проводити у її відсутності. Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. 17 липня 2019 року ухвалою суду роз`єднано у самостійні провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком. Зокрема, позовні вимоги про розірвання шлюбу залишено в даному провадженні під номером №339/138/19 (2/339/125/19), а позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком виділено в самостійне провадження. Отже, предметом спору у даному провадженні є вимога про розірвання шлюбу між сторонами за наявності заяви відповідача про визнання позовних вимог. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" та змістом ч.4 ст. 206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що позов належить задовольнити, так як він обґрунтований, доведений позивачем, відповідає матеріальному закону, визнаний відповідачем і це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами укладений шлюб 18 листопада 2016 року у виконкомі Поляницької сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області актовий запис №4 (а.с.6). Від даного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не проживають разом з 06 травня 2019 року, не підтримують шлюбних відносин, поновлювати наміру їх не мають, оскільки відповідач проживає з іншим чоловіком. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді даної справи суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім"ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, так як шлюб носить формальний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем, яка теж наполягала на розірванні шлюбу, подавши заяву про визнання позовних вимог. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що як позивач, так і відповідач категорично заперечують проти збереження їх сім`ї та наполягають на розлученні, суд не може покласти на них обов`язок збереження сім`ї при наявності їх категоричного заперечення цього. При таких обставинах, враховуючи інтереси кожного з подружжя, їхньої дитини, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати. Питання судових витрат, що в даному спорі становлять сплату судового збору в сумі 768.40 грн., суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано під час підготовчого засідання до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 коп. На підставі наведеного, ст. 55,56, 112, 160 СК,

Outcome: approved