Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в майні, що є спільною сумісною власністю та усунення перешкод в його користуванні. В судовому засіданні позивачка, [PERSON], уточнені заявлені позовні вимоги підтримала. Просить суд врахувати, що з позивачкою проживатимуть двоє дітей, тому вважає, що найбільш приємлемим для них буде поділ майна по третьому варіанту судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи від 17.12.2015 року з виділенням в її користування квартири №1. Відповідач, [PERSON], уточнені позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував проти розподілу та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки розташованої за адресою: вулиця Агропунктівська, 2-А селище Опішня, Зіньківського району, Полтавської області та виділити в натурі 1/2 частку домоволодіння за адресою: вулиця Агропунктівська,2-А селище Опішня, Зіньківського району, Полтавської області. Сплатити судовий збір. Заперечував проти сплати послуг адвоката.Відповідач не заперечує проти того, що він разом із співмешканкою, яку вважає фактично дружиною на даний час проживає в спірному будинку. Суд, заслухавши позивача, яка підтримала уточнені позовні вимоги, відповідача, який частково визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Згідно ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Положення ч.2 цієї статті визначають можливість відступлення від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом встановлено, що 07.09.1996 року було укладено шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 05.05.2014 року № 530/724/14 шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу маються спільні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивачка разом з сином, [PERSON], колишнім чоловіком, [PERSON] та [PERSON], зареєстрована в [INFO]. Донька [PERSON] на даний час зареєстрована та проживає в [INFO], оскільки є студенткою Львівського політехнічного інституту. Судом також встановлено, що у позивача із відповідачем постійно ідуть конфлікти по факту поділу спільно нажитого майна. Відповідач не впускає її до себе в частину свого будинку, який розташований в с.м.т Опішня, вул..Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області. Під час спільного проживання на виділеній їм земельній ділянці за адресою вулиця Агропунктівська, 2а ними був побудований житловий будинок з господарськими спорудами за період з 1997 по 2006 роки, який зареєстрований на відповідача. В даний час сторони проживають окремо. Позивачка з дітьми проживає за межами спірного домоволодіння, а відповідач користується ним у повному обсязі. На підставі заявлених клопотань судом були винесені відповідні судові рішення у вигляді ухвал про призначення відповідних судових експертиз повязаних із вирішенням спірного питання із врахуванням того, що сторони не змогли дійти до відповідного погодження по вирішенню даного спору. Згідно повідомлень залучених до участі третіх осіб без самостійних вимог в осіб представників Опішнянської селищної ради та відділу Держземагенства у Зіньківському районі, вони просять розглядати справу без їхньої участі про що не заперечували і сторони по справі. У відповідності до рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.07.2015 року, яке вступило у законну силу за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на домоволодіння, яке розташована за адресою с.м.т. Опішня, вул..Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області, в рівних долях тобто по ? частині кожному. Але в звязку з новим спірним питанням про розподіл майна у реальному вигляді судом були призначені судові: будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи на предмет визначення можливих варіантів розподілу спірного нерухомого майна та його оцінки. З технічного паспорта на житловий будинок, що розташований за адресою с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області, що виданий на ім'я [PERSON] (не вказана належна йому частина ) від 31.07.2015 року вбачається, що домоволодіння складається в цілому з: житлового будинку, позначеного літ. «А-1» 2001 року побудови, вбиральня - літ. «Б» 2005 року побудови, літнього душу - літ. «В» 2010 року побудови, «№1,№2,№3» - огорожа 2010 року побудови, (т.1 а.с.73-79). В звязку з цим суд приходить до висновку, що всі будівлі побудовані в шлюбі позивача та відповідача. Згідно довідки Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області від 07.08.2008 року, згідно даних цієї сільської ради за адресою с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області, рахується земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ріллі в розмірі 0,15 га ( т.1 а.с.122). З матеріалів справи вбачається, що на земельну ділянку загальною площею 0,15 га: з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5321355400:30:073:0112 та з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5321355400:30:073:0113, що розташована за адресою: с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області, належить [PERSON], виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (на місцевості) ( т.1 а.с.115-138). Нормою ч.1 ст.356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Встановлено, що між співвласниками спірного домоволодіння (житлового будинку з господарськими будівлями) [PERSON] (яка має у майні 1/2 частину ідеальної долі, яку на даний час не оформляла та не виділяла ) та [PERSON] (який зареєстрував у встановленому порядку за собою право власності на 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки) відсутня домовленість щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю; також, будь-які угоди з цього приводу, що свідчили б про їхню взаємну згоду на здійснення права спільної часткової власності, в тому числі і щодо часток, не укладалися. Також, між співвласниками відсутня домовленість щодо поділу в натурі майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Норми ст.367 ЦК визначають питання поділу майна, що є у спільній частковій власності. В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до висновку судової експертизи від 17.12.2015 року надійшли дані про можливість розподілу вказаного спірного майна по 4-м варіантам із відповідною вартістю з якою не погодились обидві сторони заявивши клопотання про призначення додаткової експертизи на предмет дійсної ринкової вартості спірного майна відповідно до їх помешкання. На підставі даного клопотання була призначена додаткова судова товарознавча будівельно-технічна експертиза. Згідно висновку №138 від 18.03.2016 року даної експертизи ринкова вартість домоволодіння становить 206222 грн., ринкова вартість земельної ділянки 48328 грн. (т.1 а.с.221-234). У відповідності до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку землі, що розташована за адресою с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області, вона становить 43172,73 грн. (т.1 а.с.71-72) яку суд бере до уваги. Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками особами, які їх замінюють, а також іншими особами житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована\~\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.\~\~Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток\~\~дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~\~Законом України №475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Суд, дослідивши наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи та земельної експертизи №1162/1163 від 17.12.2015 року, висновок №138 від 18.03.2016 року додаткової оціночно-будівельної експертизи, в сукупності з матеріали справи у їх взаємозв'язку, з урахуванням обсягу робіт, які необхідно провести по переобладнанню будинку та співмірності розподілу домоволодіння з врахуванням ідеальних часток сторін найбільш доцільно провести розподіл спірного житлового будинку, надвірних будівель, а також земельної ділянки згідно варіанту розподілу №3 експертизи №1162/1163 від 17.12.2015 року та, з урахуванням предмету спору та висновків експерта (обґрунтованих технічно) виділити\~\~[PERSON] квартиру №1 , що становить 69/100 частини житлового будинку літ.А-1 з господарськими будівлями, що знаходиться по адресу: с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області та складається в основній частині житлового будинку літ. «А-1» приміщення: В основній частині житлового будинку літ. А-1 виділити наступні приміщення (позначені синім кольором в додатках № 6,7): на першому поверсі - коридор 1-2 площею 7,5 кв.м; кухня 1-3 площею 10,0 кв.м.; коридор 1-6 площею 5,4 кв.м.; житлова кімната 1-7 площею 10,4 кв.м.; передпокій 1-8 площею 18,3 кв.м.; котельня 1-9 площею 5,3 кв.м.; вбиральня 1-13 площею 1,1 кв.м.. На мансардному поверсі: частину передпокою 1 -11 площею -17,6 кв.м.. В основній частині житлового будинку літ. А-1 виділяється площа 75,6 кв.м.. В прибудові літ. а до житлового будинку пропонується виділити приміщення: тамбура 1-1 площею -3,0 кв.м; ванної 1-10 площею - 4,2 кв.м.. В прибудові літ. а виділяються приміщення площею 7,2 кв.м.. Виділяється ганок літ. «а1». По іншим будівлям і спорудам : вбиральня літ. Б ; ворота огорожі №1 (металеві, з хвірткою, в металевих стовпах); частина огорожі №2 (зі збірних залізобетонних плит у залізобетонних стовпах); огорожа №3 (із азбестоцементних листів в металевих стовпах). [PERSON], другому співвласнику на 1/2 частину виділити квартиру №2 (рожевого кольору в додатках № 6,7). В основній частині житлового будинку літ. А-1 виділити наступні приміщення: на першому поверсі - житлова кімната 1-4 площею - 17,7 кв.м; житлова кімната 1-5 площею -10,4 кв.м; На мансардному поверсі: житлова кімната 1-12 площею-13,3 кв.м; частина передпокою 1 -11 площею - 2,8 кв.м.. В основній частині житлового будинку літ. А-1 виділяється площа 44,2 кв.м.. По іншим будівлям і спорудам : літній душ літ. В; частина огорожі №2 (зі збірних залізобетонних плит у залізобетонних стовпах); Дані проведених підрахунків по вартості заміщення житлового будинку та господарських будівель і споруд домоволодіння № 2а згідно запропонованого варіанту поділу, наведені в таблиці №11. На мансардному поверсі будинку демонтувати перегородку між приміщеннями 1 -11 і 12. Звести перегородку на відстані 0,77м від існуючої. В результаті переобладнання площа приміщення 1-11 (в квартирі №1) зменшиться на 2,8 кв.м і складатиме 17,6 кв.м (20,4-2,8); а площа приміщення 1-12 (в квартирі №2) збільшиться на 2,8 кв.м і складатиме 16,1 кв.м (13,3+2,8). Приміщення житлової кімнати 1-4 у квартирі №2 переобладнати в приміщення холу, в якому влаштувати сходи на мансардний поверх. Також в приміщенні 1-4 звести перегородки розмірами 1,8 х 2,1м і влаштувати ванну кімнату суміщену із санвузлом площею 3,8 кв.м з відповідним інженерним обладнанням згідно схеми розподілу в додатку №4. У зовнішній стіні приміщення 1-4 демонтувати віконний блок і частково його замурувати згідно схеми в додатку №4, розібрати частину стіни під вікном, влаштувати подвійні вхідні двері до квартири №2. Між приміщеннями 1-4 і 1-5 пробити дверний отвір і влаштувати дверний блок. Розділити горищне приміщення відповідно до варіанта розподілу будинку з обладнанням іншого виходу. Обладнати квартири №1 і №2 самостійними системами опалення, газопостачання, водопостачання, електропостачання та каналізації. Зовнішні мережі газопостачання, водопостачання, електропостачання будуть знаходитись в спільному користуванні співвласників. Усі пропоновані переустаткування житлового будинку необхідно робити відповідно до вимог ДБН А.3.1-5-2009 «Організація будівельного виробництва» і «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт». Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, на підставі затвердженої у встановленому порядку проектної документації, при наявності дозволу виконкому місцевої ради народних депутатів, газового господарства і пожежної інспекції. Інженерні системи опалення, водопостачання, каналізації, газопостачання та електропостачання кожної виділеної частки будівлі розробляються з ініціативи власників відповідними спеціалізованими установами та узгоджуються в органах місцевого самоврядування в установленому порядку. Вартість переобладнання визначається кошторисом на інженерні системи окремих квартир. Присадибна земельна ділянка - це земельна ділянка (обмежена, забезпечена виїздом на вулицю, провулок), на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город.\~\~ У зв'язку з цим, відповідно до обраного варіанту поділу житлового будинку з господарськими будівлями (варіант розподілу №3), з урахуванням наведених висновків експерта щодо відповідного розподілу земельної ділянки (з урахуванням належних сторонам у справі долей) потрібно виділити земельну ділянку площею 790 кв.м та виходячи з положень ст.120 ЗК України, необхідно виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 790 кв.м (на плані зафарбовано в синій колір), яка розташована по адресу: с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи та земельної експертизи №1162/1163 від 17.12.2015 року по варіанту розподілу №1. Земельна ділянка [PERSON] описується наступними межами: А-І-Ї-К-Л-М-Н-О-Ж-З-И-А, наступні: 5,6+5+4+0,9+3,4+1+12,1+7,6+25,6+12,3+51,57+16. [PERSON], співвласнику кв. №2, необхідно виділити земельну ділянку площею 790 кв.м (на плані зафарбовано в рожевий колір), яка розташована по адресу: с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи та земельної експертизи №1162/1163 від 17.12.2015 року по варіанту розподілу №2. Розміри меж земельної ділянки площею 790 кв.м, які знаходяться в точках А-І-Ї-К-Л-М-Н-О-Ж-Є-Е-Д-Г-В-Б-А, наступні: 5,6+5+4+0,9+3,4+1+12,1+7,6+25,6+3,37+38,89+21,32+ 2,6+17,02+54,03 + 28,31+13,21. Детально розглядаючи зміст та обґрунтування даного висновку судової будівельно-технічної експертизи та приймаючи його до уваги при вирішенні спірних правовідносин між сторонами, суд також виходить з того, відповідно до положень статей 379-382 ЦК України, переобладнання приміщення, як правило, супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, зокрема, мережі газо,- електропостачання, водопостачання та водовідведення, а такі роботи проводяться за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил й погодженням контролюючих органів.\~\~ У тих випадках, коли для поділу будинку необхідне його перепланування та переобладнання, він проводиться за наявності передбаченого ст.152 Житлового кодексу України та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 року №76 та зареєстрованими 25.08.2005 року за №927/11207, дозволу на це виконавчого комітету місцевої ради. Суд детально проаналізував і приймає до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи та земельної експертизи №1162/1163 від 17.12.2015 року, висновок №138 від 18.03.2016 року додаткової оціночно-будівельної експертизи, щодо ринкової вартості домоволодіння розташованого по адресу: с.м.т. Опішня, вул.Агропунктівська, 2-а, Зіньківського району, Полтавської області та щодо можливості проведення відповідного перепланування будинку відповідно до варіантів його розподілу, зокрема, варіанту №3, оскільки під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами). При цьому, як вказано, для визначення дійсної вартості майна при необхідності призначається експертиза. Суд також приймає до уваги інші обґрунтування вказаної експертизи, в т.ч. щодо можливості перепланування та меж земельної ділянки, оскільки ця експертиза проведена експертами, які внесені у встановленому порядку до Реєстру атестованих судових експертів, в межах її компетенції і цей експерт має право проводити даний вид експертизи. Експерти, при проведенні експертизи, обґрунтовуючи свій висновок, посилалися на ряд нормативно-правових актів, ДБН, в тому числі на Інструкцію щодо проведення поділу, виділу, та розрахунку часток об'єкта нерухомості та на Національний стандарт №2 «Оцінка нерухомого майна», враховуючи порівняльний підхід розрахунку, і висновки цієї експертизи стосуються обставин спірних правовідносин між сторонами. Під час розподілу спільно нажитого майна подружжям слід врахувати і осіб які разом з ними проживають, або перебувають під безпосередньою опікою. В даній ситуації це являються різнополі діти, тому суд вважає за можливе задоволити варіант розподілу на якому наполягає позивачка. В той же час з метою дотримання прав відповідача частка у майні на яку він мав право, підлягає грошовій компенсації. Таким чином на користь позивачки виділяється нерухоме майно у вигляді домоволодіння 69/100 частки вартістю 142293 грн., відповідачу 31/100 частка вартістю 63929 грн. з послідуючою грошовою компенсацією. Земельна ділянка підлягає поділу в рівному розмірі. Відповідно до ст.381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Згідно зі ст.42 ЗК України громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовуються і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об»єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Так само визначається порядок використання учасниками спільної власності на жилий будинок, господарськібудівлі і земельні ділянки, що знаходиться у їх користуванні чи володінні. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, пов»язані з прибудовою або перебудовою правового значення не мають і не тягнуть за собою змін установленного учасниками спільної власності порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов»язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. В частині заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні особистого майна суд вважає зобовязати [PERSON] надати [PERSON] документи на земельну ділянку і на домоволодіння для реєстрації прав власності та не вчиняти перешкод по переобладнанню і користуванню позивачки виділеним їй майном, розяснивши, що виконання судового рішення проводиться відповідною виконавчою службою. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На час розгляду справи в суді, вказані відносини регулювалися\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року. Згідно статті 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої\~\~ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі\~за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні,\~під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (написанання заяви) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, з огляду на вимоги\~ст.84 ЦПК України\~та вказану постанову КМУ, витрати, пов»язані з правовою допомогою, відшкодовуються стороні за час роботи (представництва) безпосередньо у суді. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік»\~установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01.09.2015 року - 1378 гривень. Судові засідання, у яких брав участь адвокат [PERSON] відбувалися:\~17.09.2015 року\~( т.1 а.с.33-34), 12.10.2015 р. (а.с.46), 16.11.2015 р. (а.с.98), 21.01.2016 р.(а.с.196-198),02.02.2016 р.(а.с.204-207), 05.05.2016 р. (а.с.259-260). За змістом ч.1\~ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2\~ст.88 ЦПК України\~визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної\~\~чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ч.3\~ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Витрати повязані із оплатою за проведення експертиз слід покласти на обидві сторони в рівних долях, стягнувши з відповідача на користь позивачки, яка їх оплатила половину їх вартості. Під час розгляду справи зясувалось, що сторони недоплачений судовий збір, який також підлягає оплаті в рівних долях з урахуванням того, що позивачка частину його сплатила. У відповідності до ст.88 ЦПК України - понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на рахунок відповідача. Інші витрати понесені сторонами під час розгляду даної справи покладаються на них обох в межах понесених ними затрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На основі викладеного та

Outcome: approved