Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із вище вказаним позовом, за яким зазначило, що згідно до укладеного кредитно-заставного договору від 11.08.2008 року відповідач отримала кредит. Через порушення виконання грошових зобов'язань за укладеним договором відповідач має заборгованість, яка складає 345695,38 гривень. В забезпечення виконання зобов'язань за укладеним договором відповідач надала позивачу в заставу автомобіль «SKODA». Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором вилучити у [PERSON] та передати в заклад позивачу предмет застави - автомобіль «SKODA», реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу, а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу (технічний паспорт), та звернути стягнення на вказаний автомобіль шляхом його продажу ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України. Крім того, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», за яким зазначила, що укладений сторонами 11.08.2008 року кредитно-заставний договір суперечить чинному законодавству України. Так, [PERSON] при укладанні спірного договору не мала достовірної інформації про фінансові послуги, які їй надавалися. Сторонами не було, навіть, визначено строку припинення договору, оскільки положення про його дію до повного виконання зобов'язань не відповідає вимогам ст.ст. 251 та 252 ЦК України. Крім того, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ввів [PERSON] в оману, зазначивши в укладеному договору завеликі проценти в разі порушення виконання зобов'язань та визначивши її потрійну відповідальність сплатою двох штрафів та пені, яка при цьому не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ. Крім того, [PERSON] помилялася і щодо природи угоди, прав та обов'язків сторін. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» порушив її права як споживача на отримання достатньої інформації, а сам договір закріпив дисбаланс прав сторін, бо [PERSON], навіть, не може ініціювати внесення змін до нього. Таким чином, при укладанні спірного договору банк проявив нечесну підприємницьку практику. На підставі викладеного [PERSON] просить суд розірвати укладений між сторонами кредитно-заставний договір № ZPO0AR06230016 від 11.08.2008 року. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтримала заявлений банком позов за вищевказаними підставами, а на зустрічний - заперечила, вказуючи на відповідність і укладеного договору, і дій позивача чинному законодавству України. [PERSON] та її представник наполягли на заявленому зустрічному позові, повністю заперечивши на первісний за викладеними у її позові підставами, а також зазначаючи на пропуск позивачем строку позовної давності. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, та відповідачем, кредитно-заставного договору № ZPO0AR06230016 від 11.08.2008 року [PERSON] 11.08.2008 року отримала від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредит у розмірі 20868,41 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, оплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,40 % від суми кредиту (комісії), з кінцевим терміном повернення 09.08.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за укладеним договором надала в заставу банку автомобіль «SKODA», модель: «OCTAVIA TOUR», рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий хетчбек, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу. При цьому судом також встановлено, що [PERSON] безпосередньо укладала та підписувала спірний договір. В ході розгляду справи не встановлено будь-якого примусу з боку надавача послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо споживача [PERSON] під час оформлення замовленої клієнтом послуги. До укладення спірного кредитно-заставного договору співробітниками банку була надана позивачу повна, необхідна, доступна, достовірна інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту з урахуванням: процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем, про валютні ризики згідно з вимогами законодавства України та кредитного договору про надання споживчого кредиту згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Спірний договір містить необхідну інформацію з урахуванням всіх вимог Правил та вимог чинного законодавства України. З умовами кредитно-заставного договору перед його підписанням позичальник ознайомився у повному обсязі, доказів, що при цьому йому створювались перешкоди не надано. Детальний опис загальної вартості кредиту наявний і вказаний в розділі 17 спірного договору, п. 34.1 договору застави. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, в ході судового розгляду справи [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів про введення її в оману представниками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не заявляла клопотань про витребовування таких доказів у випадку неможливості самостійного їх представлення суду. При цьому, факти введення в оману [PERSON] (нечесної підприємницької діяльності) спростовуються і тією обставиною, що після укладення спірного договору, відповідач тривалий час продовжувала користуватися послугами саме ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», використовуючи наданий транзитний рахунок, в той час, як цей суб'єкт господарювання не є монополістом у сфері фінансових послуг, тобто позивач не сумнівається в добросовісності цього банку, довіряючи останньому зберігання та перерахування своїх коштів. Вказані обставини позивачем не спростовані під час судового розгляду справи. Відповідно до преамбули та ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачем та продавцем товарів та визначає права споживачів, а також механізм захисту таких прав. Згідно приписів Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду цивільних справ за позивачів" від 12 квітня 1996р. №5 суд при вирішенні питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем має виходити як із норм Закону «Про захист прав споживачів» і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм ЦК України та іншого законодавства, що не суперечить Зако Про захист прав споживачів Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено коло несправедливих умов у договорах із споживачами. При цьому перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ст. 18 ч. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Крім того, за ч.6 ст. 19 названого Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачеві належить й право визначення предмета і підстав позову. Перелік способів захисту цивільних справ та інтересів який міститься в статті 16 ЦК України не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що передбачений законом за вбором позивача. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, з огляду на статус сторін та правову природу договірних відносин, змісту заявленої [PERSON] до ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» вимоги про розірвання укладеного договору з посиланням на нечесну підприємницьку діяльність, суд дійшов висновку про те, що такі вимоги не передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та не підлягають задоволенню. Щодо посилання позивача на положення Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно права споживача на інформацію про продукцію, то суд вважає такі обґрунтування позовних вимог безпідставними, оскільки позивачем не доведено наявність в діях ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» прихованого змісту, чи то введення в оману споживача [PERSON] Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відсутність з боку ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що 11.08.2008 року позивачем та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір № ZPO0AR06230016, за яким [PERSON] отримала банківські послуги суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору, а підстави для розірвання договору, на які посилався позивач, є безпідставними. Як було встановлено судом, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язання за вказаним вище договором перед відповідачем виконав в повному обсязі, а саме, надав [PERSON] вказані кредитні кошти та фінансові послуги у визначеному договором обсязі та строках. Наполягаючи на позові, позивач зазначав, що у зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 03.10.2013 року має заборгованість - 43266,01 [Долар США], яка складається з наступного: - 16002,82 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 2434,68 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3171,86 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 19566,56 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: - 31,29 [Долар США] - штраф (фіксована частина); - 2058,80 [Долар США] - штраф (процентна складова). Розрахунок суми заборгованості додав. Проте відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Таким чином, за змістом ст. 549 ЦК України, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Як вбачається з розрахунку позовних вимог заявлена в обґрунтування позовних вимог сума в розмірі 2058,80 доларів США є штрафом, що нарахований відповідно до п. 14.9 укладеного договору в розмірі 5 % від суми позову. Зазначена сума обрахована позивачем з врахуванням сум заборгованості за кредитом, сум заборгованості за відсотками та суми пені за прострочення виконання зобов'язання. Отже, за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором позивачем одночасно нараховано пеню та штраф, при цьому останній нараховано, в тому числі, й на суму пені. Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача 2058,80 доларів США штрафу та пені за прострочення сплати суми кредиту та відсотків переконливо свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Крім того, судом встановлено, що відповідач 04.01.2009 року внесла на транзитний рахунок 530 доларів США на погашення кредиту за укладеним договором, що підтверджується відповідною квитанцією. Але вказане не відображене в наданому ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості, оскільки зазначена сума за його даними була внесена відповідачем пізніше, а тому суд критично ставиться до нарахованої позивачем 05.01.2009 року пені в розмірі 15,54 доларів США. Крім того, Як вбачається з розрахунку позовних вимог заявлена в обґрунтування позовних вимог сума в розмірі 31,29 доларів США є штрафом, але він нарахований за п. 14.9 укладеного договору не в гривні (250 грн.), а в іноземній валюті, що суперечить вказаному договірному положенню. Таким чином, суд дійшов висновку, що у зв'язку з порушеннями виконання грошових зобов'язань за укладеним договором відповідач станом на 03.10.2013 року має заборгованість, яка складається з наступного: - 16002,82 доларів США - заборгованість за кредитом; - 2434,68 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3171,86 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 19551,02 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: - 250 гривень - штраф (фіксована частина). Курс валют складає - 799,30 гривень за 100 доларів США, згідно наданого позивачем службового розпорядження НБУ, відповідно, розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ZPO0AR06230016 від 11.08.2008 року складає 329 244,91 гривень, а не 345695,38 гривень, як про це зазначив позивач. Такий розмір заборгованості достовірно підтверджено наданим позивачем розрахунком, на спростування якого сторона відповідача доказів не надала. Посилання відповідача при обчислення розміру пені на вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є безпідставними, оскільки положення вказаного Закону регулюють відносини саме між юридичними особами - суб'єктами господарювання. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до норми ст.572 ЦК України, яка кореспондується з нормою ст.1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Як вже зазначалося судом, в забезпечення виконання зобов'язань за договором відповідач надала в заставу автомобіль «SKODA», модель: «OCTAVIA TOUR», рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий хетчбек, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Володимирiвні ([ADDRESS], ІПН [NUMBER]). Вказане достовірно підтверджено укладеним між сторонами договором та матеріалами справи щодо вказаного авта. Стаття 579 ЦК України, яка корелюється зі ст.19 Закону України "Про заставу", передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч.2 ст. 590 ЦК України та ч.1 ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач предмет застави в заклад банку не передала, про що підтвердила суду особисто. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано (ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про заставу». Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом, або договором застави (ч. 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу»). Згідно з договором застави, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Заставодержателем договору купівлі-продажу Предмету застави від імені Заставодавця. Виконання ж рішення суду стосовно звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права безпосереднього продажу конкретному покупцю неможливо без фактичного знаходження предмету застави у володінні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача (заклад). Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави … із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Отже, заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. При цьому на правильність такого висновку суду не впливає посилання сторони відповідача на порушення позивачем строку позовної давності, як і зазначення на неповідомлення банком відповідача про наявність прострочення, оскільки сторони за укладеним договором такий строк встановили у 5 років (п.14.11), а сам кредит надавався до 09.08.2013 року, а досудове неповідомлення відповідача про прострочення не перешкоджає праву позивача на звернення стягнення на майно в рахунок виниклої заборгованості в судовому порядку. Також, у відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 526, 530, 533, 536, 572, 576, 584, 585, 589-590, 625, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст.ст.19, 20, 44-46 Закону України "Про заставу", ст.ст.1, 24-28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та,

Outcome: partial