Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

28 липня 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій остання просить суд зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Золочівської районної ради «Золочівська ЦРЛ» звільнити [PERSON] з посади сестри медичного анестезиста анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії за власним бажанням згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України 13 березня 2020 року про що внести до трудової книжки серії [NUMBER] відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме в розділі «Відомості про роботу» наступне» Звільнити за власним бажанням згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України 18 березня 2020 року; стягнути з Комунального некомерційного підприємства Золочівської районної ради «Золочівська ЦРЛ» на її користь компенсацію за 31 день невикористаної відпустки; стягнути з Комунального некомерційного підприємства Золочівської районної ради «Золочівська ЦРЛ» на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; стягнути з Комунального некомерційного підприємства Золочівської районної ради «Золочівська ЦРЛ» на її користь судовий збір у сумі 840 грн.80 коп. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона працювала в К П « Золочівська ЦРЛ» Харківської області з 05.03.2019 року на посаді медичної сестри приймального відділення, (копія додається) 3 01.05.2019 року її було переведено на посаду сестри медичного анестезіста анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії. 19.02.2020 року вона зверталася до адміністрації лікарні з заявою про розірвання трудового договору та звільнення її 03.03.2020 року за ч.1 ст.38 КЗпП України, однак, заяву в неї колишня керівниця не прийняла. За таких обставин свою заяву вона направила рекомендованим листом за номером 6220301785358 експрес (кур`єрська доставка). 20.02.2020 року районна лікарня відмовилася приймати рекомендований лист, який було повернуто за закінченням терміну зберігання. Тому 28.02.2020 року вона звернулася до адміністрації лікарні з заявою про розірвання трудового договору та звільнення з 13.03.2020 року за ч.1 ст.38 КЗпП України). В той же день її безпосередній керівник - завідуючий відділенням [PERSON] поставив на заяві свою візу з погодженням на її звільнення. Після чого вказану заяву вона віддала інспектору з кадрів [PERSON] 13.03.2020 року їй не видали трудову книжку та не здійснили остаточний розрахунок. У зв`язку з порушенням її прав та ігнорування [PERSON] судової інстанції у трудових спорах з іншими працівниками, нею було прийнято рішення звернутися до Головного управління Держпраці у Харківській області, Профспілку працівників охорони здоров`я України. У зв`язку з початком саме в цей період заходів, пов`язаних з СOVID 19 перевірка за її зверненнями значно затягнулася у періоді. Крім того, 03.07.2020 року [PERSON] було звільнено з посади за порушення нею умов контракту. На її звернення т.в.о. [PERSON] прискорила перевірку Головного управління Держпраці у Харківській області і вже 10.07.2020 року було винесено Припис № ХК 10127/2167/АВ/П. Але вищезазначена перевірка не відновила її порушені права, а рекомендувала їй звертатися до суду. 20.07.2020 року їй видали на руки трудову книжку без відповідного запису про її звільнення. Крім того, в день звільнення 18.03.2020 року відповідач письмово не повідомив її про нараховані сум належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Одночасно позивачем було подане письмове клопотання, у якому вона просила суд витребувати з КНП ЗРР «Золочівська ЦРБ» довідку з визначеною сумою грошової компенсації за 31 день невикористаної відпустки на [PERSON] з врахуванням дати звільнення 13 березня 2020 року. Ухвалою судді від 03.08.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху до додаткової сплати судового. Недоліки усунено. Доплачено судових збір в розмірі 840,80 грн. Ухвалою судді від 18.08.2020 року провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 15 вересня 2020 року. 11.09.2020 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач вказав, що [PERSON] працювала в К П « Золочівська ЦРЛ» Харківської області з 05.03.2019 року на посаді медичної сестри приймального відділення, (копія додається) 3 01.05.2019 року мене було переведено на посаду сестри медичного анестезіста анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії. 28.02.2020 року вона звернулася до адміністрації лікарні з заявою про розірвання трудового договору та звільнення з 13.03.2020 року за ч. 1 ст.38 КЗпП і відпрацювала два тижні як це передбачено КЗпП України. Дійсно колишня керівник лікарні [PERSON] забороняла приймати та реєструвати заяви на звільнення. Рекомендова кореспонденція від працівників, які мали намір звільнитися також не приймалася. Позивачка відпрацювала два тижні як це передбачено КЗпП України. У зв`язку з систематичними порушеннями колишнім керівником лікарні [PERSON] вимог трудового законодавства позивачка не отримала вчасно свою трудову книжку та кінцевий розрахунок. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги просила задовільнити у відповідності до діючого законодавства. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. У відповідності до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно довідки, виданої [PERSON] [INFO] в тому, що вона дійсно працювала в комунальному підприємстві Золочівської районної ради «Золочівська центральна районна лікарня» з 05.03.2019 року (наказ № 45-к від 05.03.2019 року) по 13.03.2020 року на посаді сестри медичної -анестезиста анестезіологічного відділення з ліжками інтенсивної терапії, що підтверджується і копією трудової книжки серіїї [NUMBER] . 28.02.2020 року [PERSON] на ім`я директора КНП ЗРР «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] подано заяву, у якій вона просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 13.03.2020 року. Заява про звільнення була також направлена поштою. Згідно наказу № 150-к від 20.07.2020 року наказано видати трудову книжку [PERSON] згідно заяви від 20.07.2020 року, провести процедуру звільнення та здійснити відповідні розрахунки, згідно рішення органу, що розглядає трудовий спір. Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 47 Кодексу Законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з частиною першою статті 116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року №95, прийнятої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу Законів про працю України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці"передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Статтею 2 Закону України "Про відпустки"передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно зі статтею 6 Закону України "Про відпустки"щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України "Про відпустки"). Згідно довідки № 07-26/20 від 27.07.2020 року [PERSON] , має невикористану тарифну відпустку за період з 05.03.2019 року по 13.03.2020 року 21 календарний день та невикористану соціальну відпустку, як матері 2 дітей до 15 років за 2020 рік-10 календарних днів, а всього 31 день. Визначена сума грошової компенсації за 31 день невикористаної відпустки [PERSON] за період з 13.03.2020 року по 18.08.2020 року складає 6640,20 грн., згідно довідки, наданої КНП Золочівської РР «Золочівська ЦРЛ». Порядок обчислення середньої заробітної врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом першим п. 7 розділу IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з пунктом 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам,які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Як встановлено судом та не заперечується сторонами, на момент звільнення [PERSON] з КНП ЗРР «Золочівської ЦРЛ», їй не було виплачена компенсація за невикористану основну щорічну відпустку та середній заробіток за період затримки розрахунку. Згідно довідки про середній заробіток кількість робочих днів [PERSON] за період з 13.03.2020 року по 18.08.2020 року складає 106 днів, повний розрахунок становить 33057,16 грн. Згідно з положеннями частини 6 ст. 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків йому виплати. Статтею 1 Закону № 2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ). Відповідно до вимог статті 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться), що передбачено статтею 3 Закону № 2050-ІІІ. Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов`язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов`язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону). Згідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими. Згідно роз`яснень п. 22 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно з ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 103 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення. Сума компенсації втрати частини доходів [PERSON] відповідачем не оспорюється та підтверджується відповідною довідкою Суд вважає порушеними права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та інших виплат, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої суми компенсації втрати частини доходів в розмірі 33057,16 грн. Згідно норм ст.ст. 78, 79 та 80 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Заперечень щодо суми компенсації за невикористану основну щорічну відпустку під час звільнення [PERSON] в розмірі 6640,20 грн. ні від позивача ні від відповідача не виникало, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що сума заборгованості КНП ЗРР «Золочівська ЦРЛ» перед позивачем [PERSON] складає 39697,36 грн., що складається з 33057,16 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 6640,20 грн. компенсації за невикористану основну щорічну відпустку. Згідно ст. 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Чинним законодавством на працівників покладається обов`язок при прийнятті на роботу подати власнику чи уповноваженому ним органу належно оформлену трудову книжку, а на власника забезпечити ведення трудових книжок. Питання щодо ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і облік регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 „Про трудові книжки працівників" та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (далі Інструкція). Відповідно до п. 1-4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 „Про трудові книжки працівників", при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Згідно п. 4.1 4.2 Інструкції передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. При цьому для осіб працездатного віку необхідно вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням. У разі звільнення осіб, трудовий стаж підтверджується підписом керівника, заступника, іншої уповноваженої на це особи та завіряється печаткою місцевого органу державної виконавчої влади. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно п. 7.1 Інструкції, на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277, книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них і книга обліку руху трудових книжок мають бути пронумеровані, прошнуровані та скріплені підписом керівника підприємства і печаткою. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) збитку" за змінами внесеними постановою Пленуму № 4 від 25.15.2001 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяний моральний збиток відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені неправомірними діями інших осіб. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1681,60 грн., сплачених позивачем за вимоги майнового та немайнового характеру. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved