Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до ТОВ "Порше Мобіліті" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору застави недійсним. В своєму позові вона вказала, що 01.07.2013р. між нею та ТОВ "Порше Мобіліті" був укладений кредитний договір № 50009518 за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 182152 грн. 98 коп. та суму додаткового кредиту в розмірі 59681 грн. 50 коп. із застосуванням процентної ставки 9,90% річних, на строк 60 місяців на споживчі цілі, на придбання автомобілю марки Volkswagen модель Golf. За умовами кредитного договору всі платежі сплачуються у гривнях і підлягають сплаті за розрахунком відповідно до обмінного курсу гривні до долара США, встановленим "КІБ " ПАТ "Креді [PERSON]". Згідно п.п.1.1., 1.3.1. Загальних умов кредитування підтверджується застосування еквіваленту іноземної валюти у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ "Порше Мобіліті" був укладений договір застави автотранспортного засобу № 50009518 від 04.07.2013р. з позивачем [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1095. Починаючи з січня 2014 року на її адресу почали надходити листи ТОВ "Порше Мобіліті" згідно яких, розмір щомісячного платежу по кредиту збільшувався в зв`язку з збільшенням курсу долара CША. Якщо розмір щомісячного погашення за кредитом на момент його укладання складав 4800 грн., то станом на липень 2015 року, платіж складає 15000-20000 грн. Позивач вважає, що умови кредитного договору, а саме графік погашення кредиту та умови, які передбачають збільшення розміру щомісячних платежів в залежності від курсу долара США незаконними та несправедливими такими, що суперечать Цивільному кодексу України, Законам України "Про захист прав споживачів", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", нормам цивільного законодавства України. Просить суд визнати недійсним кредитний договір № 50009518 від 01.07.2013р., укладений між нею та ТОВ "Порше Мобіліті". Визнати недійсним договір застави № 50009518 від 04.07.2013p., укладений між нею та ТОВ "Порше Мобіліті", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за №1095. Зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати запис № 1095 про обтяження на автомобіль [NUMBER], який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САР № 043840, виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 04.07.2013р., накладений на підставі договору застави № 50009518 від 04.07.2013р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] надав пояснення по суті позову та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ "Порше мобіліті" заперечував проти позову, , суду пояснив, що сторони в п.1.3. кредитного договору Загальних умов кредитування погодили, що кошти у повернення кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Відповідно до умов кредитного договору, коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. Твердження позивача, що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін не відповідає дійсності, та є такими, що спростовуються умовами кредитного договору, який був укладений на підставі вільного волевиявлення Позивача, який сам був ініціатором отримання кредиту від ТОВ "Порше Мобіліті". Просив відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у запереченнях. Представником відповідача до суду надана заява про відшкодування судових витрат на загальну суму 10000 грн. 00 коп. Відповідач приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була повідомлена судом про розгляд справи належним чином, заперечень на позовну заяву не надала. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.07.2013р., між ТОВ "Порше Мобіліті" та [PERSON] укладено кредитний договір № 50009518, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в в розмірі 182152 грн. 98 коп. та суму додаткового кредиту в розмірі 59681 грн. 50 коп. із застосуванням процентної ставки 9,90% річних, змінна ставка відповідно до ст. 2.3 Загальних умов кредитування. на строк 60 місяців на споживчі цілі, на придбання автомобілю марки Volkswagen модель Golf, об'єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2012. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ТОВ "Порше Мобіліті" був укладений договір застави автотранспортного засобу № 50009518 від 04.07.2013р. з позивачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за № 1095. Згідно п. 1.1, 1.3 договору застави, заставодавець, передає в заставу автомобіль з наступними характеристиками : марка Volkswagen модель Golf, об'єм двигуна 1390 куб. см., рік випуску 2012, номер кузова [NUMBER], д/н [NUMBER], колір : світло-сірий. Предмет застави є власністю заставодавця на підставі договору купівлі-продажу № 368969 від 02.07.2013p., укладеного заставодавцем з ТОВ "Автоцентр-Україна" та Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САР № 043840 виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 04.07.2013 року. В позовній заяві позивач стверджує, що відповідачем ТОВ "Порше Мобіліті" в порушення вимог ст.11 Закону України " Про захист прав споживачів" не було їй повідомлено про валютні ризики, оскільки кредитні кошти надаються в гривнях, а повернення кредитних коштів повинно відбуватися у відповідності до комерційного курсу іноземної валюти-долара США та не повідомлено про сукупну вартість кредиту, оскільки вартість долару постійно збільшується Суд не погоджується з даним твердженням позивача, так як позичальник погодився з тим, що всі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до ст. 1.3 Загальних умов кредитування. Згідно п. 1.1. Загальних умов кредитування компанія зобов'язалася надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони погодили та встановили еквівалент суми кредиту в іноземній валюті. У п. 1.3. Загальних умов кредитування зазначено, що сторони погодили, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від`ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору(п. 1.3.1. умов). Підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року № 1023-XII, а також що вона ознайомилася з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією (п. 9.5. Загальних умов кредитування). В п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року надане роз`яснення про те, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті. Отже, перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору, товариство на виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч.1). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2). Отже, положення чинного законодавства хоч і визнають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція також підтверджується Постановою Верховного суду України від 04.07.2011р. у справі № 3-62гс11. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками передбачених законом. Відповідно до п.9.5. Загальних умов кредитування (додатку до Кредитного договору № 50009518 від 01.07.2013 р.) підписанням Загальних умов позичальник підтверджує що компанія належним чином ознайомила позичальника з інформацією передбаченою ст.11 Закону України " Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р.№ 1023-ХІІ, а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Викладена вище правова позиція також підтверджується судовою практикою. Так, Верховний Суд України в своєму рішенні від 20.10.2010 року зазначив: "Посилання суду на несправедливість умов договору про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу визнання договору недійсним також є помилковим, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808 встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Така норма запроваджена на виконання Закону України "Про захист прав споживачів" і виконана банком перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору". Окрім цього, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із cпоживачем умови які є несправедливими. Умови договору є несправедливими якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору, позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору в зв`язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене,у суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що обов`язок є жорстким у відношенні до споживача. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до умов ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тому, доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з цих підстав є необгрунтованими. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справ є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо визнання недійсним кредитного договору не підтверджені належними, допустимими і достовірність доказами, не ґрунтуються на кожній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору застави транспортного засобу № 50009518, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], 04.07.2013 року, який було зареєстровано в реєстрі за № 1095 та щодо зобов`язання приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] скасувати запис № 1095 про обтяження на автомобіль [NUMBER], який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія САР № 043840, виданого РП РЕР 2 УДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 04.07.2013р., накладений на підставі договору застави № 50009518 від 04.07.2013р., оскільки в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору № 50009518 від 01.07.2013 р. недійсним відмовлено та договір застави є похідним від нього. Щодо заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат в сумі 10000 грн. 00 коп., які складаються з витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно зі ст. 1 Закону України " Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем до матеріалів справи долучено договір про надання юридичних послуг ТОВ "ЮФ Вернер і Партнери" № 24/2010 від 15.10.2010р. додаткові угоди № 8 від 09.01.2013р., № 221 від 27.07.2015р., акт № 408 до договору про надання юридичних послуг від 15.10.2010р.р., платіжне доручення № 50008693 від 14.08.2015р. на суму 10000 грн. 00 коп. При цьому, доказів з яких можливо встановити суму витрат на правову допомогу відповідно до положень вищевказаного закону (розрахунок погодинної участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, про що необхідно визначити у відповідному судовому рішенні) відповідачем не надано. За таких обставин, вимоги представника відповідача щодо стягнення з позивача понесених ним судових витрат, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed