Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу батька, посилаючись на те, що батько позивача проживає закордоном у країні Шенгенської зони, куди позивач бажає поїхати з дитиною з метою відвідати дідуся. Крім того, позивач має можливість оздоровити дитину, підвищити рівень її розвитку, шляхом відвідування різних країн. Проте, відповідач будучи батьком спільної дитини сторін, не надає згоди на виїзд дитини за кордон, підстави позивачу не пояснює, у звязку з чим остання вимушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач позов не визнав та пояснив, що спільну із позивачем дитину не бачив протягом пяти років, проте хвилюється за неї оскільки у різних країнах світу зараз нестабільна політична ситуація, і в разі якщо трапиться якась негативна подія з дитиною, яка перебуватиме за кордоном він не буде мати змоги допомогти. Третя особа, просила розглянути справу без участі представника останньої. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2009 року по 04.10.2011 рік /а.с. 5/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] /а.с. 4/. Після розірвання шлюбу дитина сторін проживає з позивачем /а.с. 7/. Батько позивача проживає в республіці Польша /а.с. 8, 9/, куди позивач бажає поїхати з дитиною відвідати дідуся, у звязку з чим неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон /а.с. 10-13/, проте відповідач такого дозволу не надає. 10.06.2015 року позивач уклала договір на туристичне обслуговування з метою відвідування країни Шенгенської зони Італії, Польші, Туреччини, Болгарії в період з 01.08.2015 року по 30.09.2015 рік /а.с. 30 38/. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", - документами, що надають право громадянина на виїзд з України і в'їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", - оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Доказів надання відповідачем нотаріально засвідченого клопотання на оформлення проїзного документу дитині та нотаріального дозволу на виїзд сина за межі України суду не надано. Статтею 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»\~за відсутності оди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині вимог про надання дозволу на виїзд дитини та підготовку документів знайшли своє підтвердження у судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, є такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання дозволу сприятиме реалізації прав дитини. Доводи відповідача, якими останній обґрунтовував свої заперечення не знайшли свого підтвердження та є неспроможними. Разом з тим, вимога про визнання відмову відповідача у наданні дозволу дитини безпідставною задоволенню не підлягає, оскільки не узгоджується із ст. 16 ЦПК України. Крім того, така обставина як безпідставність відмови відповідача у наданні дозволу встановлена в судовому засіданні під час розгляду даної справи. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: partial