Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, просила визнати добудову і надбудову до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул. Кобзарській у м. Львові загальною площею 124,8 кв.м. та житловою площею 84,2 кв.м. спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнати право спільної часткової власності на добудову і надбудову до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул.Кобзарській у м. Львові з розрахунку: [PERSON] - 2/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови; [PERSON] - 1/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови; [PERSON] - 1/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови; [PERSON] - 1/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови; [PERSON] - 1/6 частки від загальної площі прибудови і надбудови. Позов мотивує тим, що їй [PERSON], її покійному чоловікові [PERSON], її донці [PERSON], колишньому чоловікові доньки [PERSON] та її онукам [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 14669 від 10.02.1994 року належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], загальною площею 22,8 кв.м., яка складається з 1 житлової кімнати площею 11 кв.м., кухні площею 9,2 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м. та комори в підвалі площею 8,0 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Личаківської районної ради народних депутатів м. Львова № 342 від 28.07.1992р. їм надано дозвіл на здійснення прибудови та надбудови до квартири, яка була здійснена за рахунок спільної трудової та грошової участі усіх співвласників. Станом на 04.04.2016р. квартира складається з 6 житлових кімнат та кухні, загальною площею 147,6 кв.м., житловою площею 95,2 кв.м. та підвалу площею 10,7 кв.м. Добудова і надбудова є завершена, але не прийнята в експлуатацію, через що правовстановлюючі документи відсутні. 30.01.2000 року помер її чоловік [PERSON], який володів 1/6 частиною квартири [ADDRESS], яку вона успадкувала, внаслідок чого є власником 2/6 частин спірної квартири. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20.01.2016 року шлюб між її донькою [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, розірвано, після чого між колишнім подружжям існує спір про поділ майна подружжя, предметом якого є в тому числі не прийнята в експлуатацію прибудова і надбудова. У звязку з тим, що всі члени сімї брали участь у здійсненні прибудови та надбудови, а відтак кожен має право на частку в такому майні, тому позивач звернулася до суду з відповідним позовjм, який просить задоволити. Представник позивача, яка одночасно є дочкою позивача по справі, в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Додатково пояснила, що добудову і надбудову до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул. Кобзарській у м. Львові здійснювали члени сімї протягом багатьох років шляхом вкладення спільних коштів. Підтвердила факт, що вказана добудова та надбудова не здані в експлуатацію. Крім того, додала, що після розлучення з чоловіком, відповідачем по справі, між ними існує спір про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є спірна добудова і надбудова Представник відповідача проти позову заперечив. Додатково пояснив, що здійснена добудова в експлуатацію не здана, право власності на нього не оформлене, а відтак будинком вважатися не може, а є лише будівельними матеріалами. Третя особа [PERSON] в судове засідання з розгляду даної справи не зявився з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Третя особа [PERSON] в судовому засідання проти позову не заперечила, просила визнати право власності на добудову та прибудову. Представник ЛМР в судовому засідання проти позову заперечив з підстав, що позивач просить визнати право власності на майно, яке на прийняте в експлуатацію та яке відповідно не може бути предметом поділу. Представник ЛРА в судовому засідання проти позову заперечила з підстав зазначених представником ЛМР. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, в позові [PERSON] до [PERSON], третіх осіб: [PERSON], [PERSON], Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права спільної сумісної власності та встановлення права спільної часткової власності слід відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що в порядку приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON], представнику позивача [PERSON], відповідачу [PERSON], третім особам по справі [PERSON], [PERSON], а також [PERSON], що підтверджується виданим 10.02.1994 року свідоцтвом про право власності на квартиру №14669 (а.с.16). Загальна площа квартири на момент приватизації становила 22,8 кв.м., до якої також належала комора в підвалі площею 8,0 кв.м. Один із співвласників вказаної квартири [PERSON] помер 30.01.2000 р., внаслідок чого його частка на вказану квартиру в розмірі 1/6 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.13) успадкована позивачем [PERSON], дружиною померлого та водночас позивачем по справі. Земельна ділянка, розташована за адресою м. Львів, вул. Кобзарська, 3 загальною площею 0,0538 га, призначена для обслуговування житлового будинку належить сторонам та третім особам згідно державного акту на право приватної власності на землю (а.с.15). Рішенням №342 від 28.07.1992 року виконавчого комітету Личаківської районної ради народних депутатів м.Львова надано дозвіл на здійснення добудови до квартири [ADDRESS] (а.с.41). Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (а.с.10-12), станом на 04.04.2016 року квартира, розташована на 1 поверсі та складається з шести житлових кімнат житловою площею 95,2 кв.м., загальною площею 147,6 кв.м. Таким чином, шляхом здійснення добудови та надбудови загальна площа квартири змінилась з 22,8 кв.м. на 147,6 кв.м., а житлова з 11,0 кв.м. на 95,2 кв.м., що підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.04.2016року (а.с.9). Статтею 328 ЦК України закріплено загальні підстави набуття права власності, відповідно до положень якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З пояснень учасників процесу, матеріалів справи та долучених до неї письмових документів, судом встановлено, що спірну добудову та надбудову було здійснено за наявності відповідного дозволу на забудову та акту відведення земельної ділянки під забудову, однак таке будівництво не було введено в експлуатацію, у звязку з чим суд у відповідності до положень ЦК України робить висновок про те, що таке будівництво за своїм правовим статусом є незавершеним, а відтак не може визнаватись самочинним. Згідно ст..331 ЦК України, передбачено набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, зокрема право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному звязку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як обєкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 18 Закону України "Про основи містобудування" передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється, що підтверджується положеннями п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461. Таким чином, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Однак, у даній справі, учасниками по справі підтверджено факт не введення обєктів нерухомого майна, а саме: добудови і надбудови до квартири № 1 в житловому будинку № 3 по вул. Кобзарській у м. Львові в експлуатацію у встановленому порядку, а відтак суд робить висновок і про не набуття цим майном статусу обєкта нерухомого майна як обєкта цивільного права. Визнання ж права власності на обєкт незавершенного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказане підтверджується і правовою позицією ВСУ, висловленій 27.05.2015 року у справі № 6-159 цс15. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, у звязку з чим відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed