Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у сумі 27012.67 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 20.03.2012 року відповідач стала клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк» та уклала договір, відповідно до умов якого отримала кредит у розмірі 3800 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 31.07.2017 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 27012.67 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість : 723.90 грн. заборгованість за кредитом; 20876.26 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3650 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 1262.51 грн. процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак звернувся до суду із відповідним клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти винесення судом заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив справу розглядати за його відсутності та відсутності відповідача, позовні вимоги визнав частково з підстав вказаних у запереченні, які отримані судом 20.10.2017 року. Відповідно до вказаних заперечень представник відповідача не визнав розмір заборгованості з процентів, посилаючись на те, що сума боргу з процентів за період з 01.09.2014 року до 31.07.2017 року явно перевищує проценти в розмірі 30% в рік, які були визначені сторонами при отримані кредиту, окрім того представник відповідача, посилаючись на норми ст. 258 ЦК України, стосовно позовної давності в один рік до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені), просив застосувати строки позовної давності та в цій частині позовних вимог позивачу відмовити. При розгляді вказаної справи суд бере до уваги вказане заперечення, оскільки воно подано з додержанням відповідних вимог процесуального закону, який діяв до набрання чинності нової редакції ЦПК України. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України \~справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження\~ по вказаній справі було відкрито до набрання чинності нових процесуальних норм, а також враховуючи ціну позову та клопотання сторін по справі про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути вказану справу\~ в порядку\~ спрощеного\~ позовного провадження за правилами визначеними\~ ст. 279 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Як вбачається із п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн., +5% від суми позову. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, суму коштів не повернула та ухиляється від її сплати. При розгляді вказаної справи суд бере до уваги. що сама відповідач позовні вимоги позивача визнала частково, про що свідчить заява представника позивача, яка отримана судом 24.01.2018 року, а отже фактично визнала неналежність виконання своїх зобовязань за вказаним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Що стосується посилання представника відповідача на неналежне нарахування процентів за користування кредитом, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою», з умовами яких відповідач ознайомлена, про що свідчить її підпис на відповідній анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік. У своїх письмових поясненях, отриманих судом 06.12.2017 року, представник банку зазначав. що під час укладення кредитного договору між сторонами діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Підвищення процентної ставки відбувається тільки за витратами з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці. Повідомлення про підвищення процентної ставки були направлені відповідачу та на час розгляду вказаної справи в суді, за даними представника позивача, заяв від відповідача про розірвання кредитного договору до банку не надходило. Зміна процентних ставок передбачена п. 1.1.3.2.2 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач та її представник не зазначали про свою незгоду із вказаними Умовами, не заперечували проти них та не заперечували проти свого ознайомлення із ними. Окрім того суд не може брати до уваги і розрахунок представника відповідача наданий ним у запереченні проти позову, оскільки такий розрахунок здійснений представником відповідача, який не має відповідної економічної освіти та спеціальних знань у цій галузі, оскільки відповідних доказів правильності свого розрахунку суду не надав, а із клопотанням про призначення відповідної експертизи до суду не звертався. Разом з тим із розрахунку заборгованості за договором від 20.03.2012 року, укладеного між позивачем та [PERSON], який наданий позивачем, вбачається, що позивач включив до суми заборгованості нараховану комісію в сумі 3650 грн. Можливість застосування\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~у відносинах з позивачем та відповідачем випливає з Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де розяснено, що до відносин, які регулюються\~Законом України «Про захист прав споживачів»\~відносяться і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Згідно з положеннямичастин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Судом встановлено, що позивач включив до розрахунку заборгованості відповідача комісію за користування вказаним кредитом, яку нарахував у сумі 3650,0 грн., яка по своїй суті є платою за користування вказаним кредитом. Із матеріалів вказаної справи судом вбачається, що відповідач отримав саме кредит на споживчі цілі. Згідно п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Отже, надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168, (які діяли на момент укладення кредитного договору) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та в постанові №6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року. Окрім того в своїй постанові від 11.10.2017 року у справі №6-1374цс17 Судова палата у цивільних та господарських справах Верховного Суду України зазначила, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Як вбачається із позовних вимог банку, останній включив до розрахунку заборгованості заборгованість за пенею та комісією. За таких обставин суд вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості відповідача комісії за користування кредитом та пені у розмірі 3650 грн., є незаконним, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Стосовно строку позовної давності, який має застосовуватися у цій справі, суд виходить із наступного. Відповідно до\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема ч. 2\~ст.258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч., ч. 1, 5 ст. 261\~ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг при отриманні позичальником кредиту, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014р. у справі №6-127цс14. Таким чином, у даній справі перебіг строку позовної давності щодо вимог про повернення кредиту у повному обсязі слід обчислювати з дня внесення відповідачем останнього платежу, яким є 13.11.2014 року. У такому випадку, оскільки позов подано до суду 31.08.2017 року строк позовної давності про стягнення суми заборгованості за кредитом та нарахованих процентів за користування ним поданий в межах загального строку позовної давності. Чого не можна сказати про штрафні санкції та комісії, які нараховані позивачем та до яких слід застосовувати спеціальну позовну давність, визначену ст. 258 ЦК України. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суду не надано доказів поважності причини пропущення позовної давності та не вказано на існування таких. Крім того, в ході судового розгляду не здобуто доказів на підтвердження існування підстав, що свідчили б про зупинення перебігу позовної давності. Відповідно до ч. 3\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При вирішенні вказаної справи суд приходить до висновку, що відповідач безумовно порушив умови кредитного договору та має понести відповідну відповідальність визначену нормами чинного законодавства та умовами договору, однак позивач своєчасно не звертався за захистом своїх порушених прав та невиправдано продовжував нараховувати штрафні санкції за невиконання умов договору. На підставі вказаного вище, задовольняючи позов банку суд,

Outcome: partial