Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом в якому просить визнати п.2.5 рішення 4 сесії [PERSON] міської ради 5 скликання від 18.07.2008 за №790 та п.1.10 рішення 4 сесії [PERSON] міської ради 5 скликання від 21.11.2008 за № 891 незаконними та скасувати; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ №430080 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:15:001:0080 площею 0,055 га та повернути її територіальній громаді міста Ужгорода. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням 4 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 18.07.2008 за №790 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,055 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Заньковецькій в місті Ужгороді. У подальшому, рішення 4 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 21.11.2008 за №891 вказаній особі затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,055 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Заньковецької в місті Ужгороді. Вказані рішення [PERSON] міської ради вважає прийнятими всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у звязку з чим вони підлягають визнанню незаконними. Так, згідно викопіювання з генерального плану міста Ужгорода, оспорюваної земельної ділянки, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на останній не передбачено та, натомість визначено цю зону як землі багатоквартирної забудови. Згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення [PERSON] міською радою буда визначена з кодом цільового використання 1.21 (землі іншого призначення) та, попри це, затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.8 (землі для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва). Крім того, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень квартири багатоквартирного будинку розташованого на земельній ділянці, яка передана в оренду, перебували у приватній власності та набуті в процесі їх приватизації з державного житлового фонду. Законом не передбачена можливість передачі земельних ділянок прибудинкової території багатоквартирного будинку (у разі його приватизації) у власність або користування окремим громадянам. Прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Проектом землеустрою визначено збірний кадастровий план, згідно картографічних матеріалів якого, оспорювана земельна ділянка проходить по червоній лінії вулиці Заньковецької. Пунктом 3.13 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» встановлено, що між довгими сторонами житлових будинків заввишки 2 - 3 поверхи треба приймати відстані (побутові розриви) не менше 15 м, а заввишки в 4 поверхи і більше - 20 м, між довгими сторонами і торцями з вікнами із житлових кімнат цих будинків - не менше 15 м. Тобто, рішення ради про виділення відповідачу вказаної земельної ділянки для будівництва житлового будинку повністю суперечить вимогам містобудівної документації, як в частині протипожежних відстаней так і в частині допустимих відступів від червоних ліній автомобільної дороги. З огляду на викладене рішення [PERSON] міської ради повинні бути визнані незаконними і скасовані. Зазначає, що оскільки про порушення законності при прийнятті оскаржуваних рішень прокурору стало відомо лише на початку 2016 року із засобів масової інформації то, строк на оскарження пропущений з поважних причин. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з наведених підстав. Крім того зазначив, що відповідно до ст. 116 Кодексу громадяни і юридичні особи набувають права власності і права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За змістом ч. 6 ст. 118 Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Частиною 7 вказаної статті визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. При цьому даною нормою чітко вказано, що підставою відмови у наданні такого дозволу є невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Про те, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, що встановлений у генеральних планах населених пунктів, є обов'язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації, передбачено і ст. 17 «Про основи містобудування». Тобто нормами матеріального права чітко визначено, що у разі якщо розміщення на земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста або ж неможливе через вимоги інших нормативно-правових актів, утому числі ДБН та тих які визначають санітарно-захисні зони, то надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки та його затвердження для будівництва такого обєкту суперечить чинному законодавству України. В судове засідання представник відповідача [PERSON] міської ради не зявився, надав заяву про визнання позову в якій зазначив, що надання земельної ділянки у користування здійснено з порушенням вимог ст.ст. 20,21 ЗК України, ст.ст. 1,3 Закону України «Про планування та забудову територій» та п.п. 3.13, 3.19, 3.32 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», що є підставою для визнання рішень недійсними. Крім того, просили розглянути справу за відсутністю представника [PERSON] міської ради, на підставі наявних документів. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду представником було подані клопотання про закриття провадження по справі у звязку з тим, що дані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства та заява про застосування строків позовної давності, оскільки рішення були прийняті в 2008 році і вже починаючи з кінця 2008 року позивач фактично знав про своє порушено право, крім того, публікації в електронних засобах масмедіа мали місце не лише в 2016 році, а ще й 03.02.2014 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з витягу з рішення [PERSON] міської ради 4 сесії 5 скликання №790 від 18 липня 2008 року, п.2.5. міською радою вирішено дати дозвіл гр. [PERSON] на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Заньковецької (у власність). Як вбачається з витягу з рішення [PERSON] міської ради 4 сесії 5 скликання №891 від 21 листопада 2008 року, п.1.10. міською радою вирішено затвердити проект відведення та надати гр. [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Заньковецької. З витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кадастровим номером: 2110100000:15:001:0080, площею 550 кв.м., грошова оцінка земельної ділянки складає 1\~217\~958,50 грн. З відповіді Управління містобудування та архітектури від 15.06.2016 за №206/2а-13, вбачається, що ділянки з кадастровими номерами згідно Публічної кадастрової карти: 2110100000:15:001:0079; 2110100000:15:001:0080; 2110100000:15:001:0081 відповідно до генплану м. Ужгорода 2004 р. знаходились на територіях, які позначено як території багатоквартирної житлової забудови. Станом на 2004 рік законодавством не було передбачено розроблення плану зонування території (зонінг). З проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр.. [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Ужгород по вул.. Заньковецької, кадастровий номер 2110100000:001:0080, загальна площа земельної ділянки 550 кв.м., за рахунок яких запроектоване відведення з неї у власність 550 кв.м., форма власності на землю та її код згідно з УКЦВЗ 1.1. особиста, цільове використання землі та її код згідно з УКЦВЗ 1.8., тип обтяжень, обтяжень (сервітутов) та їх коди згідно з УКПОКЧЗД 4.3, строк дії обтяжень безстроково. Відповідно до пояснювальної записки, земельна ділянка розташована в межах м. Ужгорода по вул. Заньковецької. Відведення здійснюється за рахунок несільськогосподарських угідь відкритих земель з культурним рослинним покривом (газони і дерева) та вимощенням, які не передані у власність та користування. Запроектована до відведення та надання у власність земельна ділянка розташована в зоні житлової та громадської забудови та межує з північної сторони із землями загального користування (вул. Заньковецької), з усіх інших сторін із землями [PERSON] міської ради. На частину земельної ділянки накладається обмеження (обтяження) згідно ст.. 112 Земельного кодексу України охоронна зона уздовж підземної лінії звязку. Обмеження (обтяження) підлягають державній реєстрації. Дані обмеження (обтяження) встановлюються після затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Як вбачається з кадастрового плану, оспорювана земельна ділянка проходить по червоній лінії вулиці Заньковецької. З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№430077 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 4 сесії [PERSON] міської ради 5 скликання від 21.11.2008 за № 891 є власником земельної ділянки площею 0,0550 га, що розташована за адресою Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Заньковецької для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно зі ст. ст. 13,41 Конституції України, від імені Українського народу права власника, зокрема на землю, здійснють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За змістом ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу. Ст. 116 Земельного кодексу визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та прав користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Зазначене дозволяє дійти висновку про те, що реалізуючи надані Конституцією та Законодавством України повноваження у галузі земельних відносин [PERSON] міська рада зобов'язана діяти виключно в інтересах її територіальної громади, не порушуючи при цьому баланс інтересів держави, територіальної громади та окремих громадян. Ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про планування та забудову територій», рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури. Ст. 1 ЗУ «Про планування та забудову територій», який діяв в момент прийняття оскаржуваного рішення та укладення спірного договору, передбачено, що містобудівною документацією, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, є генеральний план населеного пункту. Разом з тим, згідно з викопіювання з генерального плану міста Ужгорода, оспорюваної земельної ділянки, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на останній не передбачено та, натомість визначено цю зону як землі багатоквартирної забудови. Вказане також підтверджується і тим, що згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення [PERSON] міською радою була визначена з кодом цільового використання 1.21 (землі іншого призначення), в той же час, затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.18 (землі для індивідуального, житлового, гаражного і дачного будівництва). Таким чином, прийняття рішення [PERSON] міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження прийнято всупереч вимогам ст. 20 ЗК України та ст.ст. 1,3 Закону України «Про планування та забудову територій». Крім того, прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Зокрема, в силу ст. 17 ЗУ «Про автомобільні дороги», передбачено, що управління функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування, у виданні яких вони знаходяться. Ст.18 ЗУ «Про автомобільні дороги» унормовано, що\~ складовими\~ вулиць і доріг міст та\~\~\~\~\~ інших населених пунктів є:\~ проїзна\~\~ частина\~ вулиць\~ і\~ доріг,\~ трамвайне\~ полотно,\~ дорожнє\~ покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні\~ засоби\~ організації\~ дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки\~ таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені\~ насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються\~ "червоними\~ лініями". Розташування будь-яких об'єктів,\~ будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається. Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина друга статті 20 ЗК України). Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Дослідивши додані до справи письмові докази судом встановлено, що згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення [PERSON] міською радою була визначена кодом цільового використання 1.21 і у відповідності до діючого нереального плану не відносилась до земель житлової та громадської забудови. Разом з тим затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.18, порушуючи при цьому діючий генеральний план та ч.ч. 1, ст. 20 ЗК України, ст. ст. 1, 3 ЗУ Про планування та забудову територій» Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель\~\~ є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України). Ст. 21 ЦК України визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. На підставі викладеного, з врахуванням того, що судом встановлено допущені порушення\~ під час відведення та передачі у власність [PERSON] спірної змельної ділянки, зокрема щодо питання зміни її цільового призначення та врахування її розташування, суд приходить до висновку, що вимога про визнання\~ незаконним та скасування п. 2.5 рішення 4 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 18.07.2008 року за № 790, яким надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,055 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Заньковецької в м. Ужгород та п.1.10 рішення 4 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 21.11.2008 року за № 891, яким затверджено проект відведення та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0, 055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруду по вул. Заньковецькій в м. Ужгороді є обґрунтованою і підлягає до задоволення. Частиною 1\~ст. 21 Цивільного кодексу України\~передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 10\~ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Вивчивши вимогу позивача щодо визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№ 430080 за кадастровим номером 2110100000:15:001:0080, суд приходить до наступного. В п. 2.3\~постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №\~\~6 від 17.05.2011 року\~роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Отже, право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~та\~ст. 152 Земельного кодексу України\~захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Враховуючи, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 430080 за кадастровим номером 2110100000:15:001:0080\~ було видано особі на підставі\~ рішення органу місцевого самоврядування, яке вже попередньо судом визнано незаконним та скасоване, суд приходить до висновку, що встановлення судом його невідповідності вимогам чинного на момент прийняття законодавства України свідчить про відсутність правових підстав для видання відповідачу- Каргаполову В.Є. відповідного акта на право власності\~ на землю, а тому вимога позивача про визнання недійсними такого акта є правомірною і такою, що підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу все ж таки може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). При цьому порушення суспільного інтересу, прийняття органом місцевого самоврядування рішень всупереч інтересам громади може свідчити про відсутність належного волевиявлення як необхідного елементу правомірного (дійсного) правочину при відчуженні землі. За ст. 116 Кодексу громадяни і юридичні особи набувають права власності і права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Отже оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконних рішень, то воно суперечить і інтересам держави і суспільства в цілому, характеризується дефектом волі, зокрема мешканців міста Ужгорода, які схвалили для себе концепцію розбудови міста при громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, що є достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. Більше того, неналежне урядування, на думку Європейського суду з прав людини, веде до санкціонування неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечить загальним інтересам (п. 71 справа «Рисовський проти України», заява №29979/04). На те, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує права на приватну власність як право абсолютне, а також те, що встановлення обмежень, з огляду на вимоги плану розбудови міста та вимог інших правових актів у сфері забудови є інтересом суспільства та достатньою противагою для втручання в інтереси окремих осіб визначено в рішенні "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23.09.1982. Слід звернути увагу і на правову позицію викладену у ППВСУ у справі № 6-152цс14, згідно якої визначено, що у разі неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності чи користування на неї, а тому і порушень в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині непорушності прав мирного володіння своїм майном, не може мати місце. Щодо посилання представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту статей\~256,\~261 ЦК України\~позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення\~статті 261 ЦК України,\~статті 45 ЦПК України\~суд повинен з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В даному конкретному випадку це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. З доданого до матеріалів справи публікації з мережі «Інтернет» від 17.03.2016 року вбачається,що в зазначеній статті мова йде про спірну земельну ділянку. В результаті перевірки даної інформації виявлено ряд порушень вимог земельного законодавства при прийнятті [PERSON] міською радою рішень про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою з подальшим прийняттям рішення про затвердження та передачею у власність гр.\~[PERSON] земельної ділянки площею 0,055 га в м. Ужгороді по вул. Заньковецькій. Посилання представника відповідача про наявність інших публікацій в мережі «Інтернет» не спростовує того факту, що позивач дізнався про порушення саме 17.03.2016 року. Отже узагальнюючи наведене, судом встановлено, що про порушення вимог земельного законодавства позивач дізнався після 17.03.2016 року, що й стало підставою для подання до суду позовної заяви 17.06.2016 року в межах строку позовної давності. \~\~ На підставі cт. 14\~Конституції України, cт. ст.\~3,\~10,\~212-215,\~294,\~296 ЦПК України, ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, ст.ст. 1,3 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст.17,18 ЗУ «Про автомобільні дороги», ст.. 10,59 «Про місцеве самоврядування», cт. ст. 20, 21, \~79,\~123,\~126,\~152,\~158 ЗК України, суд, -

Outcome: approved