Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Обґрунтовуючи свою позовну заяву позивач посилається на те, що вона та відповідач [PERSON] , перебували у шлюбі, який 14 серпня 1996 року розірвали, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Городищенського району Черкаської області відділу реєстрації актів громадянського стану Городищенської районної державної адміністрації Черкаської області зроблено відповідний актовий запис №83. У період перебування у шлюбі було побудовано будинок за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу деякий час спільно не проживали, а потім продовжили спільне проживання. Наразі проживають в окремих кімнатах будинку. Всі витрати по утриманню спільного майна у виді будинку несе вона особисто, а саме здійснює оплату комунальних платежів, проводить ремонтні роботи, доглядає за будинком. Відповідач не бажає виконувати таких обов`язків з підстав відсутності у нього достатніх коштів. У грудні 2019 року запропонувала вирішити питання про поділ спільного майна. Дійти згоди щодо варіантів розподілу спільного майна не змогли. Оскільки, майно було придбане ними в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею 1/2 частки, яка належить їй і 1/2 частки, яка належить відповідачу, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач погодився на такий варіант, остільки залишається проживати в будинку і не нестиме витрат на його утримання та приведення документів у відповідність із законом на підставі рішення суду. Звернулася з позовною заявою в суд про розподіл майна, виключно в інтересах, як колишнього подружжя. Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду, у підготовче засідання не з`явилися. Через канцелярію суду подали заяви від 27 травня 2020 року №2234 і №2235, зазначивши причини неприбуття, пов`язані із станом здоров`я та дією карантинних заходів на території України щодо них, як осіб похилого віку і письмово виклали у заявах до суду згоду про розгляд цивільної справи без їх участі. Неявка учасників справи не перешкоджає судовому розгляду заявлених позовних вимог по суті, так як повідомлені вчасно та належно про судовий розгляд. За таких обставин, враховуючи дію Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 30 березня 2020 року, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для обєктивного розгляду і слухає справу у відсутність позивача і відповідача. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заяви учасників справи, враховуючи відсутність відзиву відповідача, заперечень, чи то клопотань про необґрунтованість позовних вимог, обставини про визнання ним позову, вбачає підстави до розгляду цивільної справи у підготовчому засіданні, згідно до ст.200 ЦПК України, та дослідивши докази у справі вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 265ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу. Частиною 1 ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із наданих до суду доказів, які досліджені при розгляді цивільної справи встановлено. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , шлюб між сторонами розірваний, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 14 серпня 1996 року зроблено запис №83 (а.с.4). На підставі рішення виконкому Міської Ради народних депутатів Бабієнко І.Я. видано 21 березня 1991 року за №46 Свідоцтва про право власності на житловий будинок(а.с.15). Відповідно до Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу, позивач [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] розміщеного на земельній ділянці загальною площею 0,0843 га (а.с.5-6). Вказаний Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу виданий на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 березня 1991 року №46 (а.с.7-10).Із інформації зазначеної у Будинковій Книзі для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , позивач і відповідач є зареєстрованими (а.с.11-14). Предметом вимоги позивача у справі, є поділ спільного майна подружжя згідно вимог ст.ст.57,60, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України та відшкодування понесених нею судових витрат згідно ст.141 ЦПК України на користь держави. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач послалася виключно на норми Сімейного Кодексу України та підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя на майно у виді житлового будинку. На думку суду, правові відносини, які склалися між сторонам, підпадають під вид цивільно-правових відносин - сімейне право. Згідно ч. ч. 1,2 ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 Сімейного Кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Приписами частин 1 та 2 ст. 372 Цивільного Кодексу України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене в установленому законом порядку. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13, зазначеної Конвенції, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Онер`їлдіз проти Туреччини" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. До суду сторони звернулися в питанні поділу житлового будинку по [ADDRESS] . Із змісту позовної заяви та надісланих до суду заяв позивачем і відповідачем, слід розуміти, що між сторонами не укладався договір про виділ нерухомого майна і відсутній шлюбний договір стосовно спірного майна. Сторони виклали письмово свою позицію у спорі, яку суд розуміє і оцінює, як добровільний поділ майна із визначенням ідеальних часток кожного, з огляду на зміст заявлених позовних вимог та наміру вирішити питання поділу в судовому порядку. Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права сторін у справі, як колишнього подружжя, на частину у спірному майні, як спільній сумісній власності. Так як, спірне майно у виді житлового будинку придбано в період шлюбу 21 березня 1991 року і сторони не заперечили факту спільного проживання сім`єю і ведення спільного господарства, то для вирішення спору, суд, застосовує норми діючого Сімейного Кодексу України. Статтею 63 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, статтею 70 Сімейного Кодексу України визначено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У справі, між сторонами, за домовленістю,як вони зазначили у заявах, визначено частки. З огляду на викладене, суд, в ході розгляду цивільної справи, при вирішенні питання про статус майна у виді домоволодіння як спільної сумісної власності подружжя, виходив із наданих сторонами доказів про те, коли воно було придбане та з яких джерел придбавалося. Саме із системного аналізу доказів у справі вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 21 березня 1991 року №46 було видано Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу та здійснено реєстрацію позивача і відповідача як сім`ї. Надані сторонами докази у справі безсумнівно вказують, що право власності на нерухоме майно у виді індивідуального житлового будинку, виникло у них, як осіб, які створили це майно, отримали свідоцтво про право власності та здійснили реєстрацію права власності і саме в період шлюбу. Суди, проводять поділ нерухомого майна, як правило, на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи, але про проведення такої з вирішенням питання визначення часток та їх вартості, сторони не зверталися, і тому суд, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог про виділ часток у спільному майні подружжя без визначення в натурі. Підсумовуючи викладене, суд, приходить до висновку, що спірне майно у виді житлового будинку, яке набуто сторонами за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і не може йти мова про особисту приватну власність та виділення різних часток, оскільки це порушуватиме їх права як співвласників, які гарантовані ст.41 Конституції України. Сторони погодилися на закріплення права власності на будинок у частках без виділу в натурі і вважають такі умови прийнятними, про що повідомили у заявах до судового розгляду. При вирішенні справи судом не встановлено обставин та доказів того, щоб один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а тому суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя. Суд. звертає увагу, що згідно до змісту позовних вимог та поданих заяв, відповідач не заперечує проти визнання за позивачкою права власності на належну йому частину будинку. За загальним правилом цивільного процесу, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідати завданню цивільного судочинства, і справедливим. Суд не вправі відступити від жодної вимоги та зобов`язаний дотриматися їх при постановленні рішення у справі. Вирішуючи спір між сторонами, та приймаючи рішення у справі, суд, рахує, що дотримався таких вимог, визначених ст.263 ЦПК України, остільки забезпечив позивачу і відповідачу гарантовані Конституцією України права і свободи людини, визначив що майно набуте ними у шлюбі є їх спільним, визначив їх частку у цьому майні, зафіксувавши це судовим рішенням. Законодавством України, визначено, ст.64 СК України, що дружина і чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, мають і право за змістом ст.69 СК України розділити майно і за взаємною згодою. На підставі вивчених та досліджених під час судового розгляду доказів, наданих сторонами до суду з позовною заявою, беззаперечно встановлено, що між сторонами при подачі позову до суду відбувся розподіл майна. Сторони обрали форму розподілу майна шляхом написання до суду позовної заяви і заяв. Воля сторін щодо розподілу була, на думку суду, виключно із обставин і доказів у справі, добровільна, відповідала їх внутрішній волі, склалася в силу їх життєвих обставин. Не вбачається підставним, стверджувати, що сторони не обізнані із порядком своїх дій при визначенні правового режиму майна, остільки подали до суду заяви. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Суд не вправі збирати докази за власною ініціативою. При розгляді цивільної справи маються судові витрати, остільки позивач при зверненні до суду, просила звільнити від сплати судового збору до часу постановлення рішення у справі, через дію заборонних заходів стосовно неї, як особи похилого віку, згідно до Закону Україну «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 30 березня 2020 року. Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду до ухвалення судового рішення по вказаній справі. Статтею 133 ЦПК України визначено поняття судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1,ч.8 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог і розмір витрат , які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів і подаються вони до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. З огляду на надане позивачу судом право звільнення від сплати судового збору до ухвалення судового рішення по справі, дію карантинних заходів на території України, розгляд справи без участі сторін, вартість будинку, яка складає 4622грн. згідно до Технічної характеристики в матеріалах справи, суд, вважає за обґрунтоване стягнути з позивача на користь Держави судовий збір в розмірі 840,80грн., остільки згідно ч.3ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має майновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру, в даному випадку у 2020 році становитьв 840,80грн..Клопотань про відшкодування витрат позивача суду не заявлено. Позов підтверджується: копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] ; копією Технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] ; копією Будинкової Книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , копіями паспортів [PERSON] і [PERSON]. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved