Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до СЕЛЯНСЬКОГО (ФЕРМЕРСЬКОГО) ГОСПОДАРСТВА "С.Г.М." про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди землі. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] вказує на те, що згідно договору оренди землі від 26.07.2011 року за № без номера, померла [PERSON] передала СЕЛЯНСЬКОМУ (ФЕРМЕРСЬКОМУ) ГОСПОДАРСТВУ "С.Г.М." в оренду належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 1,9899 гектара для ведення сільськогосподарського виробництва, розміщену на території Шилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, строком на 10 років, який був зареєстрований у відповідності до чинного законодавства. Відповідно до договору орендодавець та орендар встановили розмір орендної плати з урахуванням індексів інфляції та відповідальність у разі невнесення орендної плати у строк, визначений договором оренди землі. Після смерті [PERSON] позивачка успадкувала зазначену земельну ділянку та здійснила державну реєстрацію права власності відповідно до чинного законодавства в березні 2015 року. Позивач зазначаючи, що відповідач порушує її майнові права, орендну плату за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки не виплатив, а тому просить суд договір оренди землі розірвати з огляду на систематичну несплату орендної плати відповідачем та стягнути із відповідача заборгованість в сумі 20342,91 гривень, в яку входять невиплачена орендна плата за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, втрати від інфляції з весь час прострочення та 1% від простроченої суми відповідно умов договору. 06 січня 2021 року стороною позивача було збільшено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 23174,53 гривень, в яку входять невиплачена орендна плата за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, втрати від інфляції з весь час прострочення та 1% від простроченої суми відповідно умов договору (а.с. 49). 19 січня 2021 року стороною позивача було зменшено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 11722,03 гривень, в яку входять невиплачена орендна плата за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, втрати від інфляції з весь час прострочення та 1% від простроченої суми відповідно умов договору (а.с. 65). 25 січня 2021 року стороною позивача було зменшено позовні вимоги, до вимоги стягнути з відповідача по справі залишок заборгованості в сумі 11722,03 гривень, в яку входять невиплачена орендна плата за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки, втрати від інфляції з весь час прострочення та 1% від простроченої суми відповідно умов договору (а.с. 67). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги викладені в заяві від 25 січня 2021 року підтримала, посилалася на аргументи зазначені в змісті позовної заяви поданої до суду. Відповідач відзиву, як і будь-яких інших письмових заяв до суду не подав. В судовому засідання представник відповідача вимоги сторони позивача не визнав, просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог, заявив вимогу про застосування до частини вимог позивача строків позовної давності на підставі положень ст. 267 ЦК України, зазначав, що в кінці грудня 2020 року на початку січня 2021 року сплатив позивачеві орендну плату в повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , номер облікової картки платника податків [NUMBER] (а.с. 23-24, 25). 26 липня 2011 року між [PERSON] (орендодавець) та СЕЛЯНСЬКИМ (ФЕРМЕРСЬКИМ) ГОСПОДАРСТВОМ "С.Г.М." (орендар) укладено договір оренди землі № без номера щодо земельної ділянки загальною площею 1,9899 гектара, кадастровий номер 5324285700:00:009:0106, що розташована на території Шилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області терміном на десять років. Договір зареєстрований 02 квітня 2012 року у відділі Держкомзему в Решетилівському районі Полтавської області за № 532420004002500 (а.с. 12, 13). Додатком до даного договору є акт про передачу та прийом вищевказаної земельної ділянки (а.с. 14). Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,9899 гектара, кадастровий номер 5324285700:00:009:0106, що розташована на території Шилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку вона успадкувала після померлої [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 березня 2015 року (а.с. 10), державна реєстрація права власності за [PERSON] проведена 11.03.2015 15:20:18, що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 11). Згідно п. 9 Договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем в формі та розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки без ПДВ і земельного податку. Відповідно до п.10 цього договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься в строк до 31 грудня року, протягом якого відбувається збір сільськогосподарської продукції. Відповідно до п. 40 Договору, перехід права власності на земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с.а.с.12-13). Фактично у позивача виникло право на отримання орендної плати за вказаним договором з моменту коли на його ім`я була зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324285700:00:009:0106, а саме з 11.03.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає встановленим в судовому засіданні розмір орендної плати за відповідні роки, з огляду на пояснення представників сторін: 1) розмір орендної плати за 2015 рік в сумі 2964,00 грн.; 2) розмір орендної плати за 2016 рік в сумі 3556,81 грн.; 3) розмір орендної плати за 2017 рік в сумі 3556,81 грн.; 4) розмір орендної плати за 2018 рік в сумі 3556,81 грн.; 5) розмір орендної плати за 2019 рік в сумі 2831,62 грн.; 6) розмір орендної плати за 2020 рік в сумі 2831,62 грн., та приймає зазначені суми за основу в подальших розрахунках. Суд вважає встановленим факт, що до кінця грудня 2020 року стороною відповідача орендна плата за договором оренди землі за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки позивачеві не сплачувалася. Стороною відповідача не надано до суду жодних допустимих і належних доказів для спростування даного висновку суду Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача, що за 2015 та 2016 роки орендна плата виплачувалася іншій особі, яку відповідач вважав представником/правонаступником орендодавця. Надана до суду представником відповідача ксерокопія відомості про видачу орендної плати не розглядається судом, як належний доказ по справі, зважаючи на відсутність будь-яких реквізитів, які вказують, що надана копія документа стосується правовідносин між позивачем та відповідачем в межах підписаного між ними договору оренди (а.с. 69). Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, суд вважає встановленим в судовому засіданні, що в період з 30 грудня 2020 року по 12 січня 2021 року сторони припинили дію договору оренди землі від 26 липня 2011 року шляхом його розірвання та відповідач в рахунок заборгованості невиплаченої орендної плати передав позивачеві по справі грошові кошти в сумі 11452,36 гривень, що підтверджується поясненням представників та ксерокопією відповідної угоди підписаної сторонами про розірвання договору (а.с. 68). Щодо віднесення сплаченої суми в розмірі 11452,36 гривень, то суд погоджується із твердженням сторони відповідача, що дана сума сплачена саме на погашення відповідної заборгованості орендної плати за період з 2017 по 2020 роки, при цьому вважає прийнятним для доведення саме даного твердження, надану стороною відповідача в судовому засіданні копію відомості на видачу орендної плати щодо [PERSON] , та не вважає даний доказ недопустимим, зважаючи на вимоги обґрунтованості судового рішення визначені в ст. 262 ЦПК України (а.с. 76). Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 1 Закону України "Про оренду землі", оренда - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, орендна плата позивачеві до кінця грудня 2020 року стороною відповідача за договором оренди землі за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 роки не сплачувалася, а тому суд зважаючи на положення п. 11 Договору орендна плата вноситься в строк до 31 грудня року, протягом якого відбувається збір сільськогосподарської продукції, констатує порушення строків виплати орендної плати за вказані роки, тобто не виконання зобов`язання, щодо виплати орендної плати, розмір якої визначений договором про оренду землі. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вже зазначалось договором оренд землі укладеним між сторонами визначено розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції, а також розмір пені у разі прострочення виплати орендної плати. Зважаючи на порушення стороною позивача строків виплати орендної плати, суд не погоджується із позицією сторони відповідача щодо не врахування при нарахуванні орендної плати індексу інфляції за відповідний період з моменту виникнення зобов`язання, а також відповідної суми штрафних санкцій відповідно до п. 14 Договору. Зважаючи, що стороною відповідача не ставилися під сумнів відповідні розрахунки сторони позивача щодо інфляційного збільшення суми орендної плати за відповідні роки та розрахунок штрафних санкцій, то суд приймає їх як вірні. Тобто, суд приймає збільшення заборгованості по орендній платі за відповідний рік за рахунок інфляції, в межах розрахунків позивача на відповідні суми: 1) за 2015 рік в сумі 1433,86 грн.; 2) за 2016 рік в сумі 1140,04 грн.; 3) за 2017 рік в сумі 575,24 грн.; 4) за 2018 рік в сумі 207,23 грн.; 5) за 2019 рік в сумі 48,23 грн. Та відповідно нарахування штрафних санкцій на прострочення грошового зобов`язання відповідно до п. 14 Договору, в межах розрахунків позивача на відповідні суми: 1) за 2015 рік в сумі 143,75 грн.; 2) за 2016 рік в сумі 137,02 грн.; 3) за 2017 рік в сумі 101,46 грн.; 4) за 2018 рік в сумі 65,89 грн.; 5) за 2019 рік в сумі 24,14 грн. Між тим, суд вважає заяву сторони відповідача про застосування положень ст. 267 ЦК України, підлягаючою до задоволення. Відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України), в тій частині яка лежить поза межами 3 річного строку. За змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-2469цс16. З огляду на встановлені обставини справи, суд не знаходить поважних причин для застосування положень ч. 5 ст. 267 ЦК України до частини вимог сторони позивача. Зважаючи, на встановлені обставини справи, позовні вимоги, які стосуються стягнення грошових сум по орендній платі за 2015 та 2016 роки до задоволення не підлягають, з огляду на зміст п. 11 Договору, відповідно до якого суд розраховує момент порушення зобов`язання щодо сплати орендної плати. Зважаючи на вище зазначене, суд приходить до висновку, що загальна заборгованість по орендній платі за 2017, 2018, 2019, 2020 роки на кінець грудня 2020 року складає, відповідно до наданих розрахунків сторони позивача, із якими погоджується суд в сумі 13799,05 гривень (дорівнює заборгованості по орендній платі за 2017, 2018, 2019, 2020 роки в сумі 12776,86 гривень + інфляційне збільшення орендної плати за 2017, 2018, 2019 роки в сумі 830,70 гривень + штрафні санкції за прострочення сплати орендної плати за 2017, 2018, 2019 роки в сумі 191,49 гривень). Інші досліджені в судовому засіданні докази по справі не спростовують висновків суду. Зважаючи на те, що відповідачем по справі в рахунок заборгованості сплачено грошові кошти в сумі 11452,36 гривень, і які суд відносить до орендної плати за період з 2017 по 2020 роки, залишок несплаченої суми складає 2346,69 (дві тисячі триста сорок шість гривень 69 копійок), які слід стягнути на користь позивача по справі. З огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати, які фактично ним понесені, про що маються відомості в матеріалах цивільної справи: 1) квитанцію про сплату судового збору на суму 840,40 гривень (а.с. 1). Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в загальній сумі 2346,69 гривень, тобто 20,02 %, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 168,32 грн. Суд зазначає, що розмір витрат був встановлений судом на підставі наданих суду доказів (договорів, рахунків, тощо). Щодо поданої до суду заяви представником позивача в межах ч. 8 ст. 141 ЦПК України, про ухвалення рішення про судові витрати в порядку ч. 2 ст. 246 ЦПК України, то зважаючи, що відповідно до положень ч. 1 ст. 246 ЦПК України подана заява (а.с. 64) не містить жодних об`єктивно поважних причин про неможливість подачі відповідних доказів до закінчення судових дебатів, то суд приходить до висновку, що її слід залишити без розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: partial