Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 13.10.2020 року і інтересах позивача [PERSON] звернувся її представника адвокат Чернов Д.В. із позовом про скасування запису про право власності № 23564278, вчиненого державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства « Центр державної реєстрації » Іскровим Олегом Вікторовичем, яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Публічним акціонерним товариством « Укрсоцбанк»; скасування запису про право власності/довірчої власності №34613068, вчиненого державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Акціонерним товариством « Альфа-Банк»; припинення права власності Акціонерного товариства « Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( номер запису про право власності 34613068); поновлення у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем в рахунок позасудового задоволення вимог по кредитному договору який забезпечено іпотечною угодою не було враховано відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, також при зверненні стягнення не враховано порушення строку на звернення стягнення, крім того державну перереєстрацію права власності на іпотекодержателя було здійснено за наявністю обтяжень арешту нерухомого майна, під час здійснення звернення стягнення шляхом перереєстрації права власності була відсутня оцінка майна , а крім того під час здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки було порушені вимоги Закону України « Про мораторій на стягнення мана громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не враховано що зазначене майно є єдиним житлом іпотекодавця. У судовому засіданні представник позивача та позивач наполягали на задоволені позову, та просили врахувати наявну судову практику Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів а також наявність постанови Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року по цивільної справі №520/8982/18 яким були задоволені позовні вимоги [PERSON] до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство « Альфа-Банк» про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер:38340533 від 24.11.2017 18601:18, згідно з якою проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ « Альфа-Банк». Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позову наполягав на недоведеності факту необхідності застосування до даного іпотечного майна ЗУ « Про мораторій на стягнення мана громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», наявність у іпотечної угоди відповідного застереження яке дозволяє здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки без згоди іпотекодавця, відсутність порушення строку на досудове звернення стягнення по невиконаному кредитному зобов`язанню боржника та здійснення стягнення у відповідності до вимог договору та закону. Крім того представник відповідача просив суд не приймати до уваги постанову Одеського апеляційного суду яка оскаржується у касаційному порядку. Враховуючи що кредитний договір та іпотечний договір між сторонами було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Луняченко Н.В.. яка є дружиною головуючого по справі, судом було проголошені учасникам справи дані обставини, однак, учасники справи не заперечували проти продовження розгляду справи даним складом суду так як дії нотаріуса не є предметом розгляду даної справи. Як встановлено у судовому засіданні 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2007/13-2.06/67, відповідно до якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 154 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, строком до 16 лютого 2014 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 16 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 580, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» належну їй на праві власності трьохкімнатну квартиру, загальною площею 89,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також у позовної заяві зазначено, що у січні 2018 року з Інформаційної довідки № 110062877 позивачці стало відомо, що власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ПАТ «Укрсоцбанк». Згідно вказаної довідки, відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 22.11.2017 року державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем (надалі - Відповідач-1). У якості підстави виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 16.02.2007, видавник: Луняченко Н.В., приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38340533 від 24.11.2017 18:01:18, [PERSON] , Одеська обласна філія комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Одеська обл. Крім того враховуючи що АТ « Укрсоцбанк» було припинено внаслідок реорганізації шляхом приєднання до АТ « Альфа-Банк» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності/довірчої власності №34613068, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Акціонерним товариством « Альфа-Банк». Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Предметом даного розгляду є вимоги позивача про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про перереєстрацію права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, припинення права власності іпотекодержателя на іпотечне майно та поновлення прав власності іпотекодавця на зазначене іпотечне майно. У відповідності до п.2,3 ч. 1 ст. 255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору або, якщо абрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. В даному випадку постановою Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року по цивільної справі №520/8982/18 яким були задоволені позовні вимоги [PERSON] до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Публічного акціонерного товариства « Укрсоцбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство « Альфа-Банк» про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер:38340533 від 24.11.2017 18601:18, згідно з якою проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ « Альфа-Банк». Не зважаючи на те, що предметом розгляду було одні і теж самі дії державного реєстратора по одному і тому ж зверненню стягнення на той самий предмет іпотеки, у даної справі зазначені підстави які відрізняються від розглянутих у справі №520/8982/18, а крім того вимоги стосуються також факту припинення права власності , скасування додаткового запису права власності за АТ « Альфа-Банк» та поновлення права іпотекодавця. Вищевказані обставини не надають можливість суду стверджувати про відсутність спору між сторонами або вирішення даного спору у іншому процесі, а тому суд розглядає позовні вимоги по суті. Одночасно із тим. Суд враховує, що зазначені у позовній заяві в даної справі вимоги про підстави позовних вимог пов`язаних з тим, що при реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем в рахунок позасудового задоволення вимог по кредитному договору який забезпечено іпотечною угодою не було враховано відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, крім того державну перереєстрацію права власності на іпотекодержателя було здійснено за наявністю обтяжень арешту нерухомого майна, під час здійснення звернення стягнення шляхом перереєстрації права власності була відсутня оцінка майна вже було предметом розгляду в іншої справи і дані вимоги знайшли своє вирішення постановою Одеського апеляційного суду. Так у постанові Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року по цивільної справі №520/8982/18 зазначено наступне: «Як вбачається з п.4.1 та 4.5.3 договору іпотеки, сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом із тим, відповідно до пункту 4.5.3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку була можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, але ніяк не на підставі застереження в іпотечному договорі. Таке застереження може тільки визначати умови договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Так, у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа №127/8068/16-ц) роз`яснено, що аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. Тому Суд дійшов висновку, що така згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Сам по собі Іпотечний договір не може вважатися договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки такий договір обов`язково укладається окремо та підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не узгоджувала з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором та як іпотекодавець, не надавала своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, реєстрація за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності на спірну квартиру відбулась без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку»». Також у зазначеної постанові судом вирішено наступне питання: «Окрім того, обґрунтованими є і твердження апелянта про те, що в порушення ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було проведено за наявності обтяження арешту нерухомого майна. положення п. 3 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розповсюджується на випадки, коли відбувається набуття права власності на нерухоме майно боржників, яке реалізовується в процесі вчинення конкретних виконавчих дій, заходів, спрямованих на примусове виконання рішень та задоволення вимог стягувачів. Так, ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено випадки, при яких державний реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації права власності. Зокрема, згідно п.6 ч.1 ст. 24 вищевказаного Закону, встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до яких ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 1, ст. 9, № 47, ст. 800) доповнено пунктом 7 такого змісту: «7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем» було внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від\~03.07.2018 року,\~тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора (24.11.2017 року). Частиною першої стаття 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З огляду на вказане, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 року не має зворотної сили, а тому до правовідносин, що виникли між сторонами, не може застосовуватися п. 7 ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язано державного реєстратора встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що до 24.11.2017 року, при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна Позивачки [PERSON] , в яке входить спірна (іпотечна) квартира, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте». Що стосується позовних вимог про відсутність під час державної реєстрації права власності за іпотекодержателем іпотечного майна оцінки майна на яке відбувається звернення, у поставі Одеського апеляційного суду від 08.04.2021 року по цивільної справі №520/8982/18 судом вирішено: «Посилання апелянта на\~необхідність подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки також є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне. Так, згідно із ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Отже законом прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Таким чином, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки. Даний висновок підтверджується і постановою\~Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц,\~в якій зазначено, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи, зокрема, відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки\~ціна\~набуття права власності на предмет іпотеки є\~істотною обставиною.\~З урахуванням в т.ч. і викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Предметом розгляду справи\~№306/2053/16-ц\~також було скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно і позов, зокрема, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. Аналогічна позиція також висловлена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі № 917/2101/17, від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18, від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц. Матеріалами справи встановлено, що до суду першої інстанції, позивач ПАТ «Укрсоцбанк» разом із відзивом на позов надав до суду копію висновку про вартість майна, згідно якого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ» виконано оцінку вартості квартири [ADDRESS] , згідно якої ринкова вартість зазначеної квартири складає\~1 699 465 грн. Однак,\~заперечуючи проти доводів відповідача, позивач зазначав, що\~вказаний висновок не був наданий Іпотекодержателем державному реєстратору при проведенні спірної реєстрації права власності на квартиру, оскільки відсутній в матеріалах реєстраційної справи та вказаний в оцінці розмір не відповідає дійсній ринковій вартості іпотечного житла, така вартість є більшою, а Позивачку [PERSON] було позбавлено права оскарження даної оцінки. Також позивачка зазначала, що оцінка предмету іпотеки проводилася з порушенням Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 р. №1440, а тому наданий висновок про оцінку майна є недопустимим доказом. Так, згідно положень статті 12 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Пунктами 56, 57 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» встановлено, що звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства; мету проведення оцінки та обґрунтування вибору відповідної бази оцінки; перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких проводиться оцінка; перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки; виклад усіх припущень, у межах яких проводилася оцінка; опис та аналіз зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки; висновки щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об`єкта оцінки; виклад змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість; висновок про вартість майна; додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки. Проте, відповідачем не було надано до суду звіту про оцінку майна, який би відповідав вказаним вимогам та містив всі необхідні розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Більше того, як зазначала позивачка [PERSON] ,\~оцінка предмету іпотеки проводилася без особистого огляду квартири,\~що є недопустимим згідно Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та дані оцінки майна не включені до реєстру, як того вимагає діюче законодавство України. З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що наданий АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», висновок про вартість майна не є належним доказом у справі, оскільки оцінка майна проведена з порушенням вимог Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та безпосередньо не була надана державному реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки». Приймаючи до уваги вищевказане суд приходить до висновку . що позовні вимоги [PERSON] щодо скасування запису про право власності № 23564278, вчинений державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства « Центр державної реєстрації » Іскровим Олегом Вікторовичем, яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Публічним акціонерним товариством « Укрсоцбанк», в частині заявлених підстав про те, що при реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем в рахунок позасудового задоволення вимог по кредитному договору який забезпечено іпотечною угодою не було враховано відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, крім того державну перереєстрацію права власності на іпотекодержателя було здійснено за наявністю обтяжень арешту нерухомого майна, під час здійснення звернення стягнення шляхом перереєстрації права власності була відсутня оцінка майна не можуть бути подвійно розглянути у даної справі а тому у задоволені вимог саме із зазначених підстав суду слід відмовити. Таким чином фактичним предметом розгляду у даної справі є позовні вимоги заявлені з підстав порушення на час звернення стягнення загального строку позовної давності а також порушення вимог Закону України « Про мораторій на стягнення мана громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Що стосується вимог пов`язаних з зверненням стягнення на предмет іпотеки із порушення строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Позивач вважає, що звернувшись до постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків 05.10.2010 року , рішенням якого від 12.01.2011 року позов ПАТ « Укрсоцбанк» було задоволено та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 607612,39 грн, було фактично змінено строк виконання основного зобов`язання , а тому іпотекодержатель міг звернути стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років з дня зміни таких строків. При розгляді даного питання судом враховується правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №361/7543/17 - наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6- 1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14). Таким чином враховуючи що сам факт звернення іпотекодержателем до суду із вимогами про стягнення заборгованості з іпотекодателя не є автоматичним фактом припинення зобов`язань і може мати наслідок застосування строку позовної давності лише при звернення до суду із відповідним позовом , суд вважає що у даному випадку позовні вимоги з підстав порушення строку позовної даності іпотекодержателем при позасудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки не доведеними у судовому засіданні та такими що не підлягають задоволенню. Водночас 07 червня 2014 року набрав чинності\~Закон N\~1304-VII «« Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ( далі Закон N 1304-VII ) , підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі\~статтею 4 Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно зі\~статтею 5 Закону N 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. \~Велика Палата Верховного Суду у справі за аналогічних фактичних обставин, застосованих норм права й подібних правовідносинах дійшла у постанові від 20 листопада 2019 року у справі N 802/1340/18-а висновку про те, що на спірні правовідносини стосовно можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому врегулювання на підставі окремого договору або наявного застереження у договором іпотеки поширюється дія підпункту 1 пункту 1\~статті першої Закону N 1304-VII. Аналогічний висновок Великої палати Верховного Суду викладений у постанові від 19.05.2020 року по справі №644/3116/18 , згідно якого « Закон N 898-IV\~прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття\~Закону N 1304-VII\~право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас\~Закон N 1304-VII\~ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась із з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії\~Закону N 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за\~іпотекодержателем \~як забезпечення виконання умов кредитного договору укладеного в іноземній валюті. Отже, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за\~іпотекодержателем». Таким чином, згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду , на позасудове врегулювання забезпечення виконання зобов`язання по кредитному договору при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності державним реєстратором на підставі іпотечного застереження розповсюджується положення Закону України «« Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В даному випадку судом враховується: 1. Кредит було видано в іноземної валюті; 2. Загальна площа квартири 89,8 кв.м., а тому дана квартира підпадає під ознаки предмета іпотеки, якої забезпечено кредит в іноземної валюті, визначений у Законі N 1304-VIIю. як майно на яке розповсюджується дія цього Закону. Що стосується використання даної квартири як місце постійного проживання позичальника суд приймає до уваги факт реєстрації місяця проживання позичальника у зазначеної квартирі ( копія паспорта та відомості №а1-50057-ф\\л про осіб зареєстрованих у даної квартирі від 24.03.3030 року (а/с 89,90 ), а також відомості про відсутність у позивача у власності іншого майна, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а/с 25). Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що позовні вимоги стосовно незаконності перереєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем з підставі порушення під час здійснення позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки Закону України «« Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» доведені , що є підставою для їх задоволення шляхом скасування запису про право власності № 23564278, вчиненого державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства « Центр державної реєстрації » Іскровим Олегом Вікторовичем, яким проведена реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Публічним акціонерним товариством « Укрсоцбанк»; скасування запису про право власності/довірчої власності №34613068, вчиненого державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським Артемом Едуардовичем, яким проведена державна реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за Акціонерним товариством « Альфа-Банк». При вирішенні питання стосовно позовних вимог про визнання припиненими права власності іпотекодержателя на іпотечне майно та поновлення прав власності за позивачем шляхом поновлення відповідного запису у державному реєстрі речових прав суд приходить до наступного висновку. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №922/2589/19. Враховуючи обставини справи та обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, суд вважає що критеріям ефективності юридичного захисту права порушеному фактом реєстрація права власності на об`єкт нерухомості належний позивачці за іншою особою ( іпотекодержателем ) окрім самого факту скасування відповідних записів про перереєстрацію права власності є припинення права власності Акціонерного товариства « Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( номер запису про право власності 34613068); поновлення у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1418281351101 ) за [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved