Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Національний Банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 25.12.2006 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ZPSOGK00000436, який має усі ознаки споживчого кредиту. Відповідно до п.1.1. даного договору Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 36750,00 доларів США на наступні цілі: 30000,00 дол. США на придбання житла; 6750,00 дол. США на сплату страхових платежів. Умовами договору сторонами встановлена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Згідно п.1.1. Кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівкових коштів через касу Кредитодавця однією повною сумою. Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) позивачу було рекомендовано працівниками Банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні. На забезпечення виконання вказаного договору між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: будинок [ADDRESS]. Позивач зазначає, що кредитний договір від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436. суперечить законодавству України, оскільки зазначений кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем, в порушення Закону, з ним не було виконано переддоговірну роботу. Зміст спірного Договору суперечить також ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладення Договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача, а також повідомити споживача якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Відповідачем зазначеного зроблено не було. Позивач вказує, що з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання ним продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Також позивач зазначає, що кредитний договір не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами (ст.628 ЦК України), то Договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Фактично, ще в момент підписання Договору його поставлено в невигідне та таке, шо порушує його права становище. Взявши кредит, він опинився в умовах, які неможливо виконувати. Даний Договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, також даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника (п.2.3.3 Договору). Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, це є суттєвою умовою (ст. 628 ЦК України), через що Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також позивач вказує, що даний кредитний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Кредитні договори, які укладаються між банками і позичальниками повинні відповідати чинному законодавству України. У відповідності до ст.2,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. Ст.524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Оскільки зобов'язання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною вимогою. Порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між ним та відповідачем в доларах США, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання позивачем долару США,як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України«Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Крім того, позивач зазначає, що також суперечать закону і окремі пункти кредитного Договору. Згідно пункту 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 цих Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір від 25.12.2006 року № ZPSOGK00000436. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити за підставами, викладеними у позові. Також позивач пояснив, що він поставив підпис в анкеті на оформлення кредиту, але умови надання кредиту не отримав. Підписав анкету, оскільки він юридично необізнаний і не мав достатніх знань. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що всі істотні умови договору, інформація, яка повинна бути зазначена відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», містяться в тексті договору. Позивач свідомо отримав кредит за своїм бажанням саме на умовах, що викладені в договорі, які укладені належним чином. Про надання позивачу належної інформації вказує його підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту. Своїм підписом позивач підтверджує факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в ПриватБанку. На протязі певного часу позивач [PERSON] здійснював погашення кредиту. Також зазначив, що для надання кредитів в іноземній валюті банку достатньо мати генеральну ліцензію та немає необхідності отримувати індивідуальну. Крім того, представником відповідача надано заяву про застосування строків позовної давності по справі (а.с.37). З урахуванням вищевикладеного, просить в задоволенні позову [PERSON] повністю відмовити за необгрунтованістю. Представник третьої особи Національного Банку України в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких зазначає, що ст.99 Конституції України, ст.192, ч.3 ст.533, ст.1054 ЦК України, ст.ст.2,47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначена правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності, на дату укладання спірного кредитного договору, не містило приписів, які б забороняли банкам надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті. Законодавство України (як на дату укладання спірного договору, так і на сьогодні) не вимагає від Банків наявності індивідуальної ліцензії на проведення кредитних операцій у іноземній валюті. Банки видають кредити в іноземній валюті, керуючи умовами генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.Тому, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті (на дату укладання спірного кредитного договору),згідно з ч.2 ст.5 вказаного Декрету була генеральна ліцензія НБУ, отримана ним у встановленому порядку, на весь період дії режиму валютного регулювання. До компетенції НБУ не відноситься здійснення контролю за дотриманням Банками вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст.26 вказаного Закону здійснення державного контролю покладено на спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи. При укладанні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) позивач, беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим кредитним договором. Крім того вважають, що наявність підписаного Договору свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти цей Договір і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому та вважають, що Національний банк України не є стороною спірного кредитного договору і не має правових підстав надавати йому оцінку та усі питання, пов'язані з виконанням, внесенням змін до укладених договорів або визнання їх недійсними, мають вирішуватися безпосередньо між сторонами цих договорів без залучення Національного банку України як центрального органу держави та просять цивільну справу розглянути без участі представника Національного банку України (а.с.59-70). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ZPSOGK00000436 на підставі анкети-заяви позивача про надання кредиту у сумі 30000 доларів США на придбання житла. На забезпечення виконання вказаного договору між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: будинок [ADDRESS] (а.с.6-7,78-83). Відповідно до п.1.1. кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у у сумі 36750,00 доларів США на наступні цілі: 30000,00 дол. США на придбання житла; 6750,00 дол. США на сплату страхових платежів. Умовами договору сторонами встановлена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Факт того, що позивач погодився з умовами вказаного договору та останній є результатом його вільного волевиявлення свідчить підпис [PERSON] на примірнику договору. Доводи позивача та його представника про неповідомлення споживача [PERSON] у письмовій формі про умови кредиту спростовуються власноручним записом останнього про ознайомлення та погодження з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі та своїм підписом [PERSON] підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в Банку. З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Суд вважає, що у даному випадку відсутні обставини, які свідчать, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Крім того, суд звертає увагу, що потягом тривалого часу позивач виконував умови договору, та у нього не виникало сумнівів у правомірності його укладення. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.6, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті напридбання житла. На момент укладення кредитного договору№ ZPSOGK00000436 не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Разом з тим, після укладення договору та отримання кредитних коштів, тривалий час умови кредитного договору позивача повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до Банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов. Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки в тому числі і відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. На дату видачі кредиту позивачу Банк діяв на підставі ліцензії № 22 від 04.12.2001 року та дозвілу №22-2 та додатку до дозволу №22-2 від 29.07.2003 року (а.с.118-122), тобто Банк мав право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Таким чином суд вважає, що уповноважені Банки, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги Законів відповідачем при укладанні кредитного договору дотримано. Разом з тим, межі термінів і сум надання кредитів у іноземній валюті, які б потребували наявності індивідуальної ліцензії згідно вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету законодавцем не визначені, а тому зазначений підзаконний нормативний акт у цій справі, як підстава визнання оспорюваного правочину недійсним, застосований бути не може. Таким чином, аналіз положень статтей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність"», та статті 5 Декрету дозволяє зробити висновок, що наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором № ZPSOGK00000436 відповідає вимогам законодавства. Твердження позивача та його представника про те, що при укладенні договору Банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, покладено такий ризик на споживача та у такий спосіб Банком реалізовано небезпечну для майна відповідача продукцію, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не міг не знати позивач, мешкаючи на території України, про що вказано в його паспорті. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється Національним банком України окремо на кожну добу, що є загальновідомою обставиною. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Так, згідно статті 651 ЦК України позивач повинен довести те, що відбулось істотне порушення кредитором, внаслідок чого позичальник значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. В п. 16 постанови №5 Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Під час укладання кредитного договору, сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але позивач обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті. Тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України. При підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Що стосується заяви представника позивача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed