Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Представник позивача просить розірвати договір оренди землі №19 укладений 01 лютого 2007 року та зареєстрований 17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за №040869600200 між [PERSON], [INFO], і приватним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса, код ЄДРПОУ 00707975; зобовязати приватне сільськогосподарське підприємство ім. Щорса негайно передати [PERSON] земельну ділянку площею 6,9506 га, кадастровий номер 6323183700100010010, що розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, в стані придатному для цільового використання; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Згідно з позовом, відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р2 №769258 позивачеві належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,9506 га, кадастровий №6323183700100010010, що розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Зазначену земельну ділянку позивач, згідно з договором оренди землі №19 укладеного 01 лютого 2007 року та зареєстрованого 17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за №040869600200 передав в оренду строком на пятнадцять років відповідачу. Відповідно до договору оренди землі відповідач зобовязався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою надавати позивачеві матеріальні блага. Однак він порушив свої зобовязання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою. Так, відповідно до письмових доказів та копій платіжних документів, що були надані відповідачем, у 2014 році позивачу було видано 1600 кг зернових, 100 кг соняшнику замість 150 кг та 50 кг цукру замість 100 кг, як зазначено у договорі оренди землі. В 2015 році позивачу було також видано 1600 кг зернових, 100 кг соняшнику замість 150 кг, та 50 кг цукру замість 100 кг, як зазначено у договорі оренди землі. А в 2016 році позивачу взагалі було видано лише 1200 кг. зернових, а соняшнику і цукру взагалі не видавали. Також відповідач постійно нехтує терміном зазначеним в п. 10 договору оренди землі, який є його істотною умовою. Станом на 01 лютого 2017 року відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за користування в 2014-2016 роках належною позивачеві земельною ділянкою невидано жодних матеріальних цінностей. На неодноразові його звернення до відповідача про здійснення повного розрахунку за договором оренди останній відповідав відмовою. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не має наміру продовжувати договірні відносини з відповідачем, а тому наполягає на розірванні договору оренди належної йому земельної ділянки та її поверненні, з підстав порушення відповідачем строків та розмірів виплати орендної плати за договором. Зазначили, що дійсно позивач отримував продукцію, згідно наданих представником відповідача відомостями, погодились з ними, крім того також за 2016 рік. Представник відповідача проти позову заперечив, вважає, що позовні вимоги є надуманими, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам. З наданого суду заперечення, відповідач зазначає, що цей позов одночасно з десятьма іншими, повністю аналогічними та цілком ідентичними за змістом, з бездоказовим набором аргументів. Це є прояв рейдерської атаки, організованої недобросовісними конкурентами. Позивач регулярно отримував і продовжує отримувати орендну плату, що підтверджується письмовими доказами, якими є копії платіжних документів. Орендна плата виплачувалась в передбачені договором розмірах та строки. Крім того, зазначає, що позивач жодного разу не оскаржував ці обставини ні орендареві, ні контролюючим чи правоохоронним органам. Орендна плата сплачувалась позивачеві після утримання всіх податків, внаслідок чого її розмір зменшувався на відповідну суму. По новому розрахунку, позивач отримувала навіть більше, ніж за договором. У судовому засіданні досліджені: звіт про оцінку майна №035 від 16 червня 2016 року з копіями державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №769258, експлікацією земельної ділянки, паспорта на ІПН [PERSON], свідоцтва про включення інформації про оцінювача та сертифіката №23/15 субєкта оціночної діяльності (а.с.8-22); інформаційний запит від 20 липня 2016 року (а.с.24,27); відомості, щодо розрахунку та видачі орендної плати за землю [PERSON] за 2014-2016 роки (а.с.52-105, 141-150); копія договору оренди землі №19 від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.53-57); відомості про відсутність додаткових угод та інші документи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (далі Закон) (в редакції, на момент їх виникнення), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За положеннями ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Згідно зі ст.12,14,19 Закону договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачаються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, передбачених ч.2 ст.14 Закону України "Про оренду землі", підписання договору оренди та його реєстрації він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, у тому числі й у частині розміру орендної плати (ст. 792 ЦК України, ст.16,21,25 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Частиною 3 статі 31 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є й систематична несплата орендної плати. За правилами статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що орендна плата може справлятись у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть встановити у договорі поєднання різних форм орендної плати. Отже, розмір оплати погоджується сторонами. Він може визначатися в законодавчому порядку, якщо сторони не погодили інше. Відповідно до ч.2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між сторонами був укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,9506 га, розташованої на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області строком на 15 років зі сплатою орендної плати у натуральній формі, а саме: 1600 кг зерна, 150 кг соняшнику, 100 кг цукру. Пунктом 10 зазначеного договору встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється автоматично (без додаткової угоди) і індексується відповідно до офіційно встановленого індексу інфляції. Орендна плата вноситься протягом року, не пізніше 31 грудня. Передача продукції в рахунок орендної плати оформляється відповідними документами. Сторони добровільно дійшли згоди щодо такої форми орендної плати, її дійсність підтвердили своїми підписами. Згідно з п.29 зазначеного договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Державна реєстрація договору відбулася 17 березня 2008 року. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Із наданих представником відповідача відомостей про виплату орендної плати за 2014- 2016 роки вбачається, що позивач отримав: у 2014 році 1600 кг зерна (згідно з умовами договору), 100 кг соняшника (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг цукру (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором); 600 кг соломи вартістю 120 грн. та 615 кг силосу вартістю 246 грн., отримання яких договором не передбачено. Крім того йому надавались послуги з обробітку городу на суму 550 грн., що також не передбачено договором. у 2015 році 1600 кг зерна (згідно з умовами договору), 100 кг соняшника (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг цукру (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором); 600 кг соломи вартістю 150 грн. та 2000 кг силосу вартістю 800 грн., отримання яких договором не передбачено. Крім того йому надавались послуги з обробітку городу на суму 675 грн., що також не передбачено договором. у 2016 році 1600 кг. зерна (згідно з умовами договору), 100 кг соняшника (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг цукру (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором); 840 кг соломи вартістю 180 грн. та 784 кг сіна вартістю 820 грн., отримання яких договором не передбачено. Крім того, як вбачається із наданого представником відповідача розрахунку, із орендної плати, виплаченої позивачеві, відповідачем утримано прибутковий податок: у 2014 році 685 грн.; у 2015 році 1257 грн.; у 2016 році 1212,60 грн., та військовий збір: у 2015 році 154,72 грн.; у 2016 році 157,93 грн. Факт отримання продукції в рахунок орендної плати за землю згідно з договором оренди та наданими відповідачем відомостями, позивачем погоджено, ним не заперечено. При цьому, суд виходить з того, що, відповідно до наданого представником позивача звіту про оцінку належної позивачеві земельної ділянки, датованого 14 червня 2016 року, її вартість становить 224884 грн., а сума орендної плати, що її нараховано відповідачем у 2016 році, складає 10528,50 грн., з урахуванням податків та зборів. Після їх утримання сума орендної плати, що фактично отримана позивачем склала 9316 грн. Береться до уваги, що ця сума перевищує розмір орендної плати, встановлений договором на 2569,48 грн., тобто є більшою ніж 3% від нормативної грошової оцінки землі, як це передбачено пунктом 10 договору. За 2014 2015 роки, згідно з розрахунком відповідача, також мала місце переплата орендної плати, а саме: у 2014-му році на 1993 грн., у 2015-му на 4058,52 грн., але суд не може взяти до уваги зазначений розрахунок відповідача, оскільки вартість земельної ділянки, відповідно до якої нараховано орендну плату за ці роки, належним чином не підтверджена (відсутній відповідний висновок землевпорядної організації). Водночас, позивачем та його представниками зазначений розрахунок не заперечений та не спростований, доказів зворотнього не надано. Суд також не погоджується із твердженням позивача про несвоєчасність виплати орендної плати, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, іншого суду не надано, орендна плата виплачувалась у строки, визначені пунктом 10 договору, тобто протягом року, до 31 грудня поточного року. Разом з цим, суд визнає, що відповідачем дійсно не доплачено позивачеві частину орендної плати, встановленої договором оренди (по 50 кг соняшнику та 50 кг цукру у 2014 -2016 роках), але, враховуючи отримання позивачем інших матеріальних цінностей, про що не заперечено, які не передбачені умовами договору, що компенсують недоотриману орендну плату у розмірі та формі, встановленому договором, крім того враховано утримання із позивача прибуткового податку в рахунок держави, як це передбачено ст. 168 Податкового кодексу України. Отже, факт ухилення відповідача від виконання договірних зобовязань не доведено, доказів спричинення позивачеві шкоди у вигляді позбавлення його того, на що він розраховував при укладені договору, надано не було, в звязку з чим, суд не вбачає підстав для застосування правил ст.141 ЗК України та ст.32 ЗУ "Про оренду землі" як наслідків систематичного ухилення відповідача від виконання договірних зобовязань щодо своєчасної та взагалі, виплати орендної плати, тому відповідно підстави для задоволення позову відсутні. Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд вважає надуманими. Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. З огляду на відмову у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed