Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову позивачка [PERSON] посилається на те, що 02.06.2015 року померла [PERSON], яка є матір*ю позивачки. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входить квартира [ADDRESS], яка відповідно до договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року, який зареєстровано в реєстрі за № 592 належала померлій [PERSON] На час смерті спадкодавиця в шлюбі не перебувала. За життя [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений 15.08.1997 державним нотаріусом Восьмої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] за № 4-2822. Згідно цього заповіту все майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось померла заповіла позивачці [PERSON] Також, позивачка вказала, що протягом встановленого шестимісячного строку, а саме 27.10.2015 р., вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до Шостої [PERSON] державної нотаріальної контори та отримала витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 41916118. 29.12.2015 р. вона звернулася до 6-ї ХДНК із заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно квартиру та отримала письмову відповідь № 4607/02-14 нотаріальної контори, згідно якої було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно та запропоновано для оформлення спадщини звернутися до суду. Позивачка вказала, що правовстановлюючий документ на квартиру за адресою: [ADDRESS] втратила, про що зроблено оголошення в газеті Премєр від 26 грудня 2015 року №299 (5907). Узвязку з чим позивачка [PERSON] змушена звернутися до суду. Представник позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснив обставини викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов в повному обсязі Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 23.02.2016 року надав клопотання про розгляду справи за відсутності представника ХМР та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України і наявних матеріалів справи. Пояснень та заперечень по справі не надав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із\~ст. 1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до\~\~ч.1\~ст. 11\~\~ЦПК України\~\~суд\~\~розглядає цивільні справи\~\~не інакше як за зверненням фізичних\~\~чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть\~\~участь у справі.\~ Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.\~\~\~\~ \~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Судом встановлено, що згідно наданих матеріалів вбачається що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON]. (свідоцтво про народження ЯИ № 195989 видане 11.12.1952 р.) 2 червня 2015 року померла [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації смертей 4 червня 2015 року зроблено відповідний запис за № 682, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія VI-ИК № 611993 від 4 червня 2015 року. 15 серпня 1997 року [PERSON], на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все належне їй, на день смерті майно з чого б воно не складалось, вона заповіла позивачці [PERSON], що підтверджується дублікатом заповіту складеним та посвідченим 15 серпня 1997 року державним нотаріусом Восьмої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4-2822. Згідно зі ст. 1261 ЦК України позивач має право на спадкування за заповітом на все майно, яке належить спадкодавцеві. Як вбачається з матеріалів справи, а саме договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року, який зареєстровано в реєстрі за № 592 посвідченого 14.02.2002 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], та технічного паспорту виданого [PERSON] міським бюро технічної інвентаризації виготовленого 14.02.2002 р., реєстровий № П-3-2462, інвентаризаційна справа 15019 - квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [INFO]. Відповідно до відповіді КП «[PERSON] міське БТІ» від 24.03.2016 р. вх. № 2500309 згідно матеріалів інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 р. - квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] р№ 5921 від 14.02.2002 року. У судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що правовстановлюючий документ на квартиру за адресою: [ADDRESS] було втрачено та позивачкою зроблено оголошення в газеті Премєр від 26 грудня 2015 року №299 (5907), що правовстановлюючі документи на квартиру за адресою: [ADDRESS] вважати втраченими. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може звернутися до суду при визнання права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, або, якщо таке право не визнається або оспорюється. Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 2 червня 2015 року (заява від 27.10.2015 р. подана [PERSON] до Шостої [PERSON] державної нотаріальної контори). Спадкоємців, що мають право на обов'язкову частку, померла не мала, що також підтверджується посвідкою про смерть батька позивачки [PERSON], який помер 15.08.1953 року, про що зроблено відповідний запис № 569 та свідоцтвом про смерть [PERSON], який помер 05.08.2012 р. (свідоцтво І-ВЛ № 367246 видане 07.08.2012 року відділом державної РАЦС по м. Харкову РС ХМУЮ). Суд вивчивши надану Шостою [PERSON] державною нотаріальною конторою копію спадкової справи № 628/2012, вбачає що спадкова справа заведена на підставі заяви [PERSON], зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 27.10.2015 року за № 1577. Також вбачається, що позивачкою було надано всі належні документи до нотаріальної контори для прийняття спадщини за заповітом посвідченим 15 серпня 1997 року державним нотаріусом Восьмої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 4-2822. Відповідно до довідки виданої КП «Жилкомсервіс» від 19.11.2015 р. № 23583/2/0705 [PERSON], [INFO], була зареєстрована у [INFO] з 20.03.2002 р. до дня смерті, знята з реєстраційного обліку 08.07.2015 р.. На день смерті була зареєстрована одна. Звернувшись до Шостої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, 29.12.2015 року [PERSON], що діє від імені [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS], яка належала померлій 2 червня 2015 року [PERSON] в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS], що підтверджується листом Шостої [PERSON] державної нотаріальної контори № 4607/02-14 від 29.12.2015 року. Спадщину після смерті [PERSON] позивач [PERSON] прийняла фактично, шляхом вступу в управління нею, користуючись речами спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України. спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобовязання встановлено законодавством у звязку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Такий порядок реєстрації прав на нерухоме майно передбачений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Разом з тим, згідно з положеннями ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1878 від 11 лютого 2011 року, з 01 січня 2013 року державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяження таких прав здійснюють територіальні органи державної реєстрації прав Міністерства юстиції України і державні та приватні нотаріуси. Однак зазначені органи реєстрації наділені повноваженнями здійснювати відповідну реєстрацію прав на нерухоме майно лише за вимогою власника (уповноваженої особи). Відповідно до ст. 19 вказаного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Таким чином, суд вбчає встановленим, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, за заповітом після смерті її матері [PERSON], яка померла 2 червня 2015 року, та має право на отримання належної їй квартири, так як прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк, однак позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на квартиру, тому суд вважає, що є наявні підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове за заповітом нерухоме майно, а саме на квартиру 48 по пр.. [PERSON], 181 у м. Харкові, на яке відсутній документ, що засвідчує право власності спадкодавцеві. На підставі викладеного,

Outcome: approved