Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

19 квітня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дитини. В позові зазначила, що з грудня 20007 року по 16 квітня 2015 року вони з відповідачем мешкали однією сімєю, але шлюб між ними зареєстрований не був. Мають з відповідачем двох малолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що після народження другої дитини поведінка відповідача стала агресивною, він постійно влаштовував сварки, між ними дедалі частіше виникали непорозуміння та суперечки. Після чергового скандалу та побиття, а саме 16 квітня 2015 року, [PERSON] вирішила забрати дітей і піти від відповідача. Але відповідач силоміць забрав старшого сина, і позивач вимушена була піти тільки з молодшим сином. В подальшому відповідач переховував від [PERSON] сина [PERSON], він не відвідував дитячий садочок. Позивач неодноразово зверталася до органу опіки та піклування та правоохоронних органів з метою вирішення цієї ситуації, але їй рекомендували звернутися до суду. В липні 2015 року вона звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця мешкання дітей, а відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до неї про визначення місця мешкання однієї дитини сина [PERSON]. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 грудня 2015 року було визначено місце проживання обох дітей разом з матір'ю [PERSON] Рішення набуло чинності 28 січня 2016 року. Але відповідач відмовляється виконувати рішення суду про визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, весь час намагається ізолювати сина [PERSON] від спілкування з матір'ю. 28 березня 2016 року виконавче провадження за рішенням суду від 11 грудня 2015 року було закінчено, але воно не було виконано, оскільки син [PERSON] і надалі перебуває у відповідача. Він без законних підстав утримує у себе дитину, зловживаючи своїми батьківськими правами. Позивач [PERSON] просить суд відібрати у відповідача [PERSON] сина [PERSON] та повернути дитину матері. В уточненій позовній заяві позивач [PERSON] просила суд відібрати у відповідача [PERSON] або у будь-якої іншої особи , яка без законних на те підстав утримуватиме дитину сина [PERSON] та повернути дитину матері. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі. Пояснила, що життя з відповідачем не склалося, і вона у квітні 2015 року вимушена була піти з його будинку. Але забрати вона змогла тільки молодшого сина [PERSON], а старшого сина [PERSON] відповідач їй не віддав. Останній раз вона бачила його 25 травня 2016 року. Відповідач перестав водити сина у дитячий садочок, щоб уникнути спілкування дитини з матір'ю. З грудня 2015 року по квітень 2016 року дитина була у садочку усього 6 разів. Відповідач не виконую рішення суду про визначення місця проживання дітей і чинить перешкоди проживанню старшого сина з матір'ю. Позивач вважає, що відповідач та його родичі навязують дитині негативне ставлення до неї як до матері, не дозволяють спілкуватися йому з нею. Син відділяється від неї, а також від свого рідного брата. Усі намагання вирішити ситуацію мирним шляхом натрапляють на неадекватну, агресивну поведінку відповідача. Просить задовольнити позов і відібрати у відповідача чи будь-якої іншої особи малолітню дитину [PERSON] і повернути дитину їй. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач свідомо позбавляє матір дитини права проживання та спілкування з нею, ухиляється від виконання рішення суд про визначення місця проживання сина [PERSON] з матір'ю. Він та його родичі неадекватно та агресивно поводяться при намаганні відвідати дитину, при спілкуванні з метою визначення порядку участі у вихованні дитини. Рішенням суду від 11 грудня 2015 року було визначено, що діти повинні проживати разом з матір'ю, але відповідач чинить цьому перешкоди. Вважає, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі, оскільки не тільки відповідач може утримувати сина [PERSON], а також будь-які інші особи без законних на те підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і пояснив, що після народження старшого сина [PERSON] у позивача [PERSON] почалися розлади психіки, вона неадекватно себе вела і вся турбота за немовлям лягла на його плечі. Він доглядав за дитиною, а також і за [PERSON], яка перебувала у важкому психологічному стані і не могла себе обслуговувати. Після народження молодшого сина вона також вела себе дивно, могла залишити молодшого сина [PERSON] на догляд старшому сину [PERSON], хоча той був також ще маленький. Декілька разів вона сварила [PERSON], що той недогледів за молодшим і била його брудним підгузком, про що в нього залишилися спогади до теперішнього часу. На даний час [PERSON] забезпечений всіма необхідними речами. Він відвідує логопеда, спортивну секцію, в нього є все необхідне для відвідування школи. Позивач же жодним чином не цікавиться старшим сином, вона зовсім не підготувала його до школи. При випадкових зустрічах вона не проявляє інтересу до [PERSON], а, навпаки, переймається тим, що відповідач не спілкувався з молодшим сином. Відповідач вважає, що в інтересах сина, щоб він проживав з ним, оскільки відповідач як батько дитини має на це право, оскільки не позбавлений батьківських прав. Просить у позові відмовити. Представник органу опіки та піклування Дружківської міської ради [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в найкращих інтересах дитини батьки повинні мирним шляхом вирішити питання про місце проживання дитини, щоб не травмувати його психіку. Суд, вислухавши сторін, представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 162 СК України якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини , якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання . Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. Суд встановив, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.5). Між сторонами склалися конфліктні стосунки щодо визначення місця проживання сина [PERSON]. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11 грудня 2015 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей сторін [PERSON] та [PERSON] разом з матір'ю [PERSON], відповідача [PERSON] було зобовязано не чинити перешкоди проживанню малолітніх дітей з матірю. Рішення переглядалося Апеляційним судом Донецької області і було залишено без змін, набуло чинності. 16 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження про виконання вищевказаного рішення суду. 02 березня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції [PERSON] був складений державний акт про те, що боржник [PERSON] зявився 02 березня 2016 року з дитиною до відділу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції, був попереджений про утримання від перешкоджання проживанню дітей з матірю [PERSON] Строк добровільного виконання рішення був встановлений до 16 березня 2016 року (а.с12). 28 березня 2016 року виконавче провадження про виконання рішення Дружківського міського суду Донецької області від 11 грудня 2015 року було закінчено. Суд зясував, що на момент розгляду справи малолітня дитина [PERSON] всупереч ухваленому рішенню про визначення місця проживання дитини не проживає разом зі своєю матірю [PERSON], а мешкає з батьком [PERSON] У міжнародно-правових документах підкреслюється про особливу важливість питання про місце проживання дітей при роздільному проживанні батьків. Принцип 6 декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розумінні. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Малолітні діти потребують перш за все в жіночому догляді, якщо мати здатна його здійснити. Нерідкі випадки, коли дитина на час розгляду справи проживає з одним з батьків, а рішенням суду його місце проживання визначено з іншим батьком. Європейський суд неодноразово зазначав, що ст. 8 Конвенції включає право батьків на те, щоб було вжито заходів, спрямованих на возз'єднання з їхньою дитиною, а також зобов'язання національних властей вжити подібні заходи. Це відноситься не тільки до справ, що стосуються обов'язкового приміщення дітей під опіку держави і вживання заходів по опіці, але також і до справ, коли між батьками і / або іншими членами сім'ї дитини виникають суперечки з питання спілкування і проживання дитини (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994). У зв'язку з цим слід навести позицію Європейського Суду з прав людини, викладену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 жовтня 2013 року «[PERSON] проти Росії». За обставинами справи місце проживання неповнолітнього [PERSON] було визначено з його матір'ю [PERSON] Однак рішення суду тривалий час не було виконано через те, що резолютивна частина рішення не містила будь-якого зобов'язання для батька про передачу дитини матері. Суд зазначив, що інтереси дитини вимагають негайного возз'єднання його з матір'ю. Прийнявши рішення на користь матері, національний суд підкреслив, що материнська турбота і прихильність відіграють особливу роль, тому будь-яка затримка виконання рішення і повернення дитини матері завдають дитині страждання і важку моральну травму. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пахомова проти Росії» від 24 жовтня 2013 року суд роз'яснив у своєму визначенні, яким чином має бути виконане рішення суду, а саме шляхом відібрання дитини у батька і передачі його матері. Європейський Суд нагадує, що, хоча метою статті 8 Конвенції є головним чином захист людини від свавільного втручання в здійснення її прав з боку органів державної влади, вона передбачає і позитивні зобов'язання, нерозривно пов'язані з ефективним "повагою" сімейного життя - поняттям, яке в рамках Конвенції має автономне значення. Щодо обов'язку держави вжити активних заходів, Європейський Суд повторює, що стаття 8 Конвенції передбачає право матері або батька на те, щоб були виконані дії по їх возз'єднанню зі своєю дитиною, а також обов'язок внутрішньодержавних влади здійснити ці дії (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії" (Ignaccolo-Zenide v. Romania), скарга N 31679/96, § 94, ECHR 2000-I, рішення у справі "Момуссо і Вашингтон проти Франції" (Maumousseau and Washington v . France) від 6 грудня 2007 р скарга N 39388/05, § 83) і що відповідний обов'язок держави має відношення не до результату, а до засобів його досягнення (рішення у справі "Паскаль проти Румунії" (Pascal v. Romania) від 17 квітня 2012 р скарга N 805/09, § 69). Разом з тим Європейський Суд підкреслює, що це зобов'язання не є абсолютним, оскільки іноді возз'єднання матері або батька зі своєю дитиною не може відбутися миттєво і вимагає підготовки. Характер і обсяг такої підготовки залежать від обставин кожної справи, але у всіх випадках важливими факторами є розуміння і співпрацю всіх зацікавлених осіб. Внутрішньодержавні влади повинні робити все можливе для полегшення цієї співпраці, але їх обов'язок вдаватися в цьому відношенні до примусу повинна бути обмежена: необхідно, щоб вони враховували інтереси, права і свободи всіх зацікавлених осіб і, зокрема, приділяли увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і його права, передбачені статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", § 94, рішення у справі "Ханамірова проти Російської Федерації" (Khanamirova v. Russia) від 14 червня 2011 м, скарга N 21353/10, § 49). Проте Європейський Суд вважає, що, зіткнувшись з явно вираженим і наполегливим відмовою одного з батьків передати дитину іншому батькові, влада зобов'язана прийняти реальні та дієві заходи примусу з метою змусити батька, який відмовляється віддати дитину, виконати судове рішення (рішення у справі "Хансен проти Туреччини" (Hansen v. Turkey) від 23 вересня 2003 року, скарга N 36141/97, § 105, рішення у справі "[PERSON] проти Російської Федерації" (Zelenevy v. Russia) від 3 жовтня 2013 року, скарга N 59913/11, § 76, рішення у справі "Пріцци проти Угорщини" (Prizzia v. Hungary) від 11 червня 2013 року, скарга N 20255/12, § 46 ). Крім того, Європейський Суд нагадує, що кожна держава-учасниця зобов'язана створювати повноцінні і достатні юридичні можливості забезпечити виконання власних позитивних зобов'язань, що випливають із статті 8 Конвенції, а завдання Європейського Суду полягає в тому, щоб встановити, чи вдалося внутрішньодержавним владі при застосуванні і тлумаченні відповідних правових норм дотримати гарантії, закріплені в статті 8 Конвенції, приділяючи, зокрема, увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (див. рішення у справі "RMS проти Іспанії" (RMS v. Spain) від 18 червня 2013 р , скарга N 28775/12, § 72). Нарешті, Європейський Суд повторює, що про достатність тієї чи іншої міри необхідно зважити на те, наскільки швидко вона була прийнята: розгляд з питання про покладання обов'язків по вихованню дитини, в тому числі виконання рішення, винесеного за результатами такого розгляду, вимагає негайних дій, оскільки з плином часу відносинам дитини з тим із батьків, з яким він не проживає, може бути завдано непоправної шкоди (рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", § 102, рішення у справі " YU проти Російської Федерації "(YU v. Russia) від 13 листопада 2012, скарга N 41354/10, § 94, рішення у справі" Момуссо і Вашингтон проти Франції ", § 83). Принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. У звязку з тим, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини закрито, тобто, внутрішньодержавними органами влади не досягнута мета, з якою судом було ухвалено це рішення, суд вважає, що єдиним можливим на даний час способом забезпечити можливість воззєднання матері та дитини є відібрання дитини від батька, який утримує дитину без законних на те підстав. Позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і додатково просила суд відібрати [PERSON] від будь-якої іншої особи, яка без законних на те підстав утримує дитину. Суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предметом розгляду цієї цивільної справи є порушення прав позивача [PERSON] з боку відповідача [PERSON] Порушень прав позивача з боку інших будь-яких осіб судом не встановлено. Крім того, позовні вимоги до невизначеного кола осіб суд вважає неконкретними і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно вимог ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON] від батька [PERSON]

Outcome: partial