Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про примусове виконання обовязку в натурі, посилаючись на те, що вона зареєстрована та фактично постійно проживала у кімнаті № 3 гуртожитку, що знаходиться по провулку Соколова, буд. 9, у м. Полтаві до 24.03.2015, тобто до дня виселення з зазначеної кімнати, яке було здійснене відповідачем. Незаконність її виселення з кімнати № 3 24.03.2015 полягає у тому, що виселення було здійснене не уповноваженими особами (службовими особами ПАТ Тепловозоремонтний завод») та у спосіб, не передбачений законодавством (без відповідного рішення суду, шляхом порушення недоторканності належного мені житла), а також без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання людей, що суперечить приписам частини першої ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Згідно ордеру та відповідно до положень ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» їй було надане право на зайняття окремого приміщення. Зазначений гуртожиток був включений до статутного капіталу відповідача як товариства, створеного у процесі приватизації. Доказом тієї обставини, що станом на 11.02.2016 відповідачем не виконане рішення апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 про її вселення до кімнати № 2 гуртожитку, є рішення апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 у справі № 553/1227/15-к, яким встановлено, що станом на 11.02.2016 рішення апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 про вселення позивача до кімнати № 2 гуртожитку не виконане. Таким чином, станом на 24.03.2015 та у подальшому відповідач, здійснивши її виселення з кімнати № 3, не надав їй іншого житла, а саме рівноцінної кімнати, призначеного та придатного для постійного проживання, у звязку з чим з цього часу вона фактично проживає в коридорі гуртожитку. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року задоволені її позовні вимоги щодо визнання за нею як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону та права проживання в гуртожитку [PERSON] акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» за адресою: м. Полтава, провулок Соколова, 9. Проте, всупереч приписам частини першої ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідач не надав їй попередньо тобто до виселення, що мало місце 24.03.2015, іншого житла, придатного для постійної проживання. З наведених підстав просила суд задовольнити позовні вимоги (а.с. 1-6, 36-38). Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Представником третьої особи подана до суду заява з проханням про проведення судового розгляду без участі їх представника. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 74, 76, 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали з викладених в ній підстав та просили суд її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки твердження позивача щодо статусу гуртожитку і розповсюдження на нього сфери дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є помилковим. Зазначений гуртожиток знаходиться у приватній власності та не включений до статутного капіталу підприємства. Це твердження обґрунтовується довідкою ПАТ «Тепловозоремонтний завод» № 70-15 від 17 березня 2016 року, та додатками до неї, відповідно до якої гуртожиток, що розташований в місті Полтаві по пров. Соколова, 9, знаходиться на балансовому рахунку № 103 «Будинки та споруди соціально-побутової сфери», а не на балансовому рахунку № 40 «Статутний капітал підприємства», і не входить до статутного капіталу ПАТ «Тепловозоремонтний завод». Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким гуртожиток, розташований в м. Полтаві по пров. Соколова, 9, є приватною власністю ПАТ «Тепловозоремонтний завод». У листопаді 2012 року відбулось спільне засідання адміністрації підприємства та профкому первинної профспілкової організації, на якому прийнято рішення переселити [PERSON] з кімнати № 3 на ліжкомісце до кімнати № 2 гуртожитку по пров. Соколова, 9. На підставі зазначеного рішення 15 листопада 2012 року їй було видано ордер № 19 про вселення на ліжкомісце у кімнаті № 2 цього гуртожитку та вручено повідомлення № 70-04/10-401 про необхідність звільнення кімнати № 3 та переселення до кімнати № 2 цього ж гуртожитку. Переселення відповідача із кімнати № 3 до кімнати № 2 гуртожитку із наданням нового ордеру було проведено у відповідності до вимог п.п. 9, 10 та 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою РМ УРСР від 03.06.1986 р. 21.02.2013 р. комісія ВАТ «ТРЗ», на вирішення заяви [PERSON], змінила замок у дверях кімнати № 2 та вручила [PERSON] ключ від нього, про що складено відповідні акт та розписка. 15.02.2013 р. [PERSON] подала до ВАТ «ТРЗ» звернення у якому відмовилася забрати свої речі з кімнати № 3 гуртожитку товариства по пров. Соколова, 9. Ніяких інших дій представники ВАТ «ТРЗ» відносно позивача не вчиняли. У березні 2015 р. адміністрацією підприємства прийнято рішення про вселення у вільну кімнату № 3 гуртожитку «Паровозник», що належить ПАТ «ТРЗ» на праві приватної власності та розташований в місті Полтаві по пров. Соколова, 9, працівника підприємства [PERSON] Оскільки у виділеній для проживання [PERSON] кімнаті № 3 тимчасово зберігались особисті речі [PERSON], 24.03.2015 р. комісія ПАТ «ТРЗ», вилучила зазначені речі із кімнати і перемістила їх на зберігання до складського приміщення товариства про що складено відповідний акт. Отже, стверджуючи про неправомірність виселення позивача із кімнати № 3 гуртожитку 24.03.2015 року, позивач таким чином вводить суд в оману, оскільки ніякого виселення чи переселення не було і не могло бути так як [PERSON] не мала і не має ніякого права чи відношення до цієї кімнати. Необґрунтованим також є посилання позивача про незаконне проникнення до її володіння, оскільки, як вже зазначалося раніше, вона не є власником ні кімнати № 2, куди вселена за рішенням суду, ні тим паче кімнати № 3, яка на той час була вільною і належить на праві приватної власності ПАТ «ТРЗ». Крім того в письмових запереченнях представник відповідача послався на те, що застосування Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» у даній справі є неможливим, оскільки дія цього Закону не поширюється на правовідносини, які виникли між ПАТ «Тепловозоремонтний завод» і [PERSON] З наведених підстав просив суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 68-76). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає в кімнаті № 62 гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, 9 в м. Полтаві з 1998 року. Вона була очевидцем того, як в березні 2013 року голова правління ТРЗ [PERSON], комендант [PERSON] та працівники заводу вибили двері в кімнату [PERSON] № 3 та поміняли замок. В тому ж році [PERSON] знову вселилась до кімнати № 3 та проживала там до березня 2015 року, до часу коли її речі винесли невідомому напрямку. Крім того, пояснила, що [PERSON] завжди займала окрему кімнату № 3. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 року, яке набрало законної сили, визнано право власності ВАТ «Полтавський тепловозоремонтний завод» м. Полтава на обєкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток в м. Полтаві, по пров. Соколова, 9. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що в процесі приватизації згідно з п. 6.3 Плану приватизації державного майна орендного підприємства "Полтавський тепловозоремонтний завод", організації орендарів передано безоплатно у власність відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про приватизацію майна державний підприємств" обєкти соціально-побутового призначення, які створені за рахунок фонду соціального розвитку підприємства, в тому числі: оздоровчий табір для дітей в с. Чернишівка Полтавського району, будинок медпункту на території підприємства, гуртожиток м. Полтава, провулок Соколова, 9. Таким чином, до ВАТ "Тепловозоремонтний завод" перейшло право власності на спірні об'єкти соціально-побутового призначення, що визначено в п. 2.4.1 розділу 2.4 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств, затвердженого наказом ФДМУ № 56 від 04.02.1993 року та підтверджується договором купівлі-продажу державного майна від 29 березня 1994 року № 65, Планом приватизації державного майна орендного підприємства "Полтавський тепловозоремонтний завод" від 10 лютого 1994 року (а.с. 13-14). Згідно довідки ПАТ «ТРЗ» № 70-15/ від 17.03.2016 року на балансі підприємства обліковується гуртожиток, що знаходиться за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, 9, що придбаний згідно договору купівлі-продажу державного майна № 65 від 29.03.1994 року, та який є власністю підприємства (а.с. 80). Згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Згідно ч.ч.1,4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Згідно з частиною першою ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку № 1 від 14.10.1996 року, позивачу [PERSON] надано право на зайняття кімнати № 3 площею 16 кв.м в гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9 (а.с.10). У звязку з реєстрацією шлюбу 20.10.2006 року [PERSON] змінила прізвище на «Тарабукіну» (а.с. 11). Також судом встановлено, що з 22.10.1996 року по теперішній час позивач зареєстрована у кімнаті № 3 в гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 9). Згідно ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» житлова кімната у гуртожитку - це окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в ньому. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим факт, що позивачу було надано право на зайняття окремого приміщення окремої кімнати в гуртожитку. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про усунення перешкод в користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою у повному обсязі. [PERSON] вимоги ПАТ «Тепловозоремонтний завод» до [PERSON], [PERSON] про переселення та зобовязання не чинити перешкод у переселенні задоволені. Вселено [PERSON] до кімнати № 2 у гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві. Зобовязано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в переселенні до кімнати № 2 у гуртожитку пров. Соколова, 9 в м. Полтаві (а.с. 15-17). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України суд вважає встановленою рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобовязання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло встановлено, ту обставину, що на позивача в цій справі як на мешканку гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, буд. 9, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного закону та права проживання в гуртожитку ПАТ «Тепловозоремонтний завод» (а.с. 23-28). У звязку з цим вказаний гуртожиток не може бути віднесений до гуртожитків, на які згідно ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку" не поширюється сфера дії цього Закону, а відповідні посилання представника відповідача в письмовому запереченні на позов суд вважає надуманими і такими, що не заслуговують на увагу. Таким чином встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили обставини, спростовують заперечення представника позивача в тій частині, що на мешканців вказаного гуртожитку не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Крім того, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року встановлено, що\~станом на 24 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року про вселення позивачки до кімнати № 2 гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві у встановленому законом порядку не виконано. З матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ [PERSON] від 11 жовтня 2013 року відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»\~відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №553/1009/13-ц, виданого 07 жовтня 2013 року Ленінським\~\~районним судом м. Полтави про вселення [PERSON]\~\~до кімнати №2 у гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві.\~\~Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня 2014 року у задоволенні заяви [PERSON] акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про встановлення способу та порядку виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року\~\~\~відмовлено (а.с. 18-19). Будь-яких інших доказів на підтвердження виконання вказаного судового рішення як у добровільному, так і примусовому порядку матеріали справи не містять. У звязку з чим, колегія суддів, прийшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON]\~\~в частині визнання за нею, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія\~Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі\~ст. 19 зазначеного Закону\~та права проживання в гуртожитку [PERSON] акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" за адресою: м. Полтава, провулок Соколова, 9 (а.с. 25-26). У звязку з викладеним, з урахуванням вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, суд визнає необґрунтованими та надуманими заперечення представника відповідача в тій частині, що на [PERSON] не поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також в тій частині, що [PERSON] з лютого 2013 року переселена до кімнати № 2 гуртожитку на підставі ордеру № 19 від 13.11.2012 року, оскільки вищенаведеним судовим рішенням встановлено, що\~станом на день ухвалення цього рішення - 11.02.2016 року позивач фактично не була вселена до кімнати № 2 гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві у встановленому законом порядку. Крім того, судом встановлено, що згідно витягу з кримінального провадження № 12015170030000306 01.04.2015 року в ЄРДР внесені відомості за ст. 162 ч.1 КК України про те, що до Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області надійшов ряд письмових звернень [PERSON] в інтересах [PERSON] про те, що 24.03.2015 року в.о. голови правління ПАТ «ТРЗ» [PERSON] незаконно проник до помешкання [PERSON] в гуртожитку за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, 9, кімната 3, та здійснив її виселення (а.с. 62). При цьому твердження позивача та її представника про те, що в зазначеному кримінальному провадженні в теперішній час триває досудове розслідування підтверджується копіями наданих сторонами документів: протоколу огляду від 08.02.2016 року (а.с. 56-58), опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 17.07.2015 року, 25.06.2015 року (а.с. 101, 103), протоколу огляду місця події від 30.10.2015 року (а.с. 135-136). Крім того, судом встановлено, що наданий представником відповідача в обґрунтування заперечень проти позову акт звірення взаємних розрахунків від 13.05.2016 року (а.с. 82-84) в сукупності з поясненнями позивача та її представника та наданими суду копіями особистого рахунку на кімнату № 3 в гуртожитку та квитанціями про сплату комунальних платежів (а.с. 129-134), підтверджує, що станом на дату його складення (13.05.2016 року) позивач має той самий особистий рахунок, що був їй присвоєний при вселенні до кімнати № 3 гуртожитку, та до теперішнього часу вона здійснює оплату комунальних платежів за користування саме цією кімнатою, про що зазначено в квитанціях та в наданих представником відповідача розрахунках (за 09.09.2013 року, 06.11.2013 року, 09.01.2014 року, 27.03.2014 року, 16.06.2014 року, 06.03.2016 року, 25.04.2016 року) та ці платежі були прийняті відповідачем. Враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що представником відповідача не надано жодних доказів виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року в частині попереднього одержання [PERSON] житла згідно зі\~ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд вважає заявлені позовні вимоги щодо примусового зобовязання відповідача виконати обовязок в натурі законними обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в тій частині, що оскільки до виселення з кімнати № 3 [PERSON] проживала в окремій кімнаті, а згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» житловою кімнатою у гуртожитку є окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому, її порушене право може бути захищене шляхом зобов'язання відповідача примусово передати їй іншу вільну кімнату у гуртожитку для постійного проживання на його розсуд. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, зокрема представнику відповідача, було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналами судових засідань. Разом з тим, суд встановив, що представником відповідача не надані суду жодні належні докази на спростування доводів позивача та його представника про те, що відповідачем не дотримані вимоги ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» при виселенні [PERSON] За таких обставин суд встановив, що позовні вимоги є законними обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. 379 ЦК України, ст.ст. 1-1, 8, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»,

Outcome: approved