Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] 25.03.2021 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просить суд визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а саме на Ѕ частку домоволодіння, по [ADDRESS] , що складається з: Ѕ частки літ. «А», загальною площею 28,4 кв.м.; Ѕ частки під літ. «Ч». загальною площею 46,4 кв.м.; Ѕ частки під літ. «Ш», загальною площею 21,7 кв.м.; Ѕ частки під літ. 2А, загальною площею 15,3 кв.м., Ѕ частки вбиральні під літ. «Е1» та споруд №1-5,І,ІІ. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що вона - [PERSON] та відповідач є дітьми - [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивачка стверджує, що за час життя її матері належало на праві власності 16/250 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , інші 16/250 часток цього нерухомого майна належать на праві власності їй - [PERSON] . При житті спадкодавця, вказана частка нерухомого майна була відокремлена у самостійній житловий будинок під літерою «А» та було узгоджено з співвласниками перерахунок ідеальних часток у зв`язку будуванням та реконструкцією інших частин домоволодіння іншими співвласниками, що відображено у засвідченій нотаріусом заяві співвласників домоволодіння від 19.12.2011 року, реєстраційний номер № 2347, 2348, 2349. 2350. Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.12.2011 року за № 979 затверджені нові ідеальні частки, але при житті спадкодавця, позивачка стверджує, що вони не встигли внести відповідні зміни у правовстановлюючі документи, у зв`язку з чим не зареєстрували право власності на частку у домоволодінні, згідно з вказаним перерахунком. Після перерахування ідеальних часток, як вбачається з відповіді з КП «МБТІ» ОМР від 06.07.2018р. за номером 494842.36, деякі співвласники провели реконструкцію належних їм часток та виділили їх в окреме домоволодіння. У зв`язку з чим, як стверджує позивачка, належну їй на праві власності частку розміром 16/250 домоволодіння, вона здійснила дії з виділу в одиницю та зареєструвала своє право власності, як на окремий об`єкт нерухомості. Після приведення у відповідність правовстановлюючих документів та завершення реєстрації права власності за померлою, яке вона не завершила за життя, спадщина після смерті матері, як стверджує позивачка складається з 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке в цілому складаються з: 1/2 частини у літ. А- загальною площею 28.4 кв.м., у тому числі житловою 23.9 кв.м.; 1/2 частин у літ Ч - загальною площею 46.4 кв.м., у тому числі житловою 21.4 кв.м.; 1/2 частин у літ ПІ - загальною площею 21.7 кв.м., у тому числі житловою 13.5 кв.м.; 1/2 частин у літ 2А - загальною площею 15.3 кв.м., у тому числі житловою 11.3 кв.м.; 1/2вбиральні літ. Е1 та споруд №1-5,1,11. Також, позивачем зазначено, що при житті [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належне їй майно у виді вказаної частки житлового будинку їй - [PERSON] . У встановлений законом термін, позивачка [PERSON] , звернулась до приватного нотаріусу Овідіопольського районного нотаріального округу - Могили М.М. з приводу отримання свідоцтва на спадщину після смерті матері, яка складається з 16/250 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак, 06.01.2021 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу - Могилою М.М. була ухвалена постанова за № 6/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на 16/250 частину майна померлої, після перерахування ідеальних часток. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на частину, яка належала померлій, позивачка не має можливості оформити свої спадкові права на спадщину, що залишилась після смерті матері, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01 квітня 2021 року відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. У підготовче судове засідання призначене на 20.04.2021 року сторони по справі не з`явились, однак 20.04.2021 року до суду надійшли заяви від їх представників, відповідно до яких представник позивачка підтримав позовні вимоги, представник відповідача визнав заявлені вимоги та не заперечує проти їх задоволення, в обох висловили бажання провести розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Статтею 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оглянувши подані до суду представниками сторін по справі заяви, оглянувши матеріали справи, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, і сторони висловили згоду провести розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні 20.04.2021 року за відсутності сторін по справі, ухваленням судового рішення, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом за наслідком розгляду справи встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] в свою чергу 26 червня 1998 року одружилась з [PERSON] , який був зареєстрований Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №466, під час якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За наслідком викладеного вбачається, що позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON] є братом та сестрою, матір`ю яких є - [PERSON] . За час життя, а саме 24 лютого 2010 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М.В., зареєстрований в реєстрі за №66. Відповідно до вказаного заповіту, [PERSON] заповіла [PERSON] на випадок свої смерті належне їй на праві власності майно - земельну ділянку, площею 0,1147 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:1083, що розташована за адресою: [ADDRESS] ,; та 16/250 частин домоволодіння, розташованого тза адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що у встановлений законом шестимісячний термін [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Могила Марини Михайлівни з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у тому числі на належне останній на час смерті майно, зокрема - Ѕ частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , за наслідком чого було заведено спадкову справу за №45/2017. Однак, 06.01.2021 року приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , з підстав того, що за заповітом [PERSON] заповідано 16/250 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та спадкоємцем не надано належних правовстановлюючих документів на підтвердження належності померлій на праві власності Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням вищевикладеного позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові. Щодо успадкування позивачем по справі 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , суд зазначає наступне. З поданих до суду документів вбачається, що матері сторін по справі - [PERSON] при житті належало на праві власності 16/125 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , який складається в цілому з 2-ох кам`яних будівель, загальна площа яких становить 135,1 кв.м., та надвірних споруд: «Ч», «В» - літні кухні, «Ш», «Щ1», «Г», «Д», «Е», «Ж», «З», «И», «К», «М», «Н», «О», «П», «Р», «Ф», «Х», «В», «Щ» - сараї, «Т», «У», «Ю» - вбиральні, №1-4 - огорожа, І- мостіння, розташовані на земельній ділянці 1247 кв.м., на підставі договору дарування від 12 травня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Волковою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-1128. На підставі вказаного договору дарування, також належить 16/125 часток зазначеного домоволодіння, на праві власності позивачці - [PERSON] 11 червня 1998 року КП «ОМБТІ та РОН» на підставі вказаного договору було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 16/125 часток вказаного домоволодіння за кожним, за наслідком чого здійснено відповідний запис за №2032-стр.2. кн..60доп., що підтверджується відповідним відбитком на останній сторінці договору дарування від 12.05.1998 року. Судом також встановлено, що 19 грудня 2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А. посвідчено спільну заяву, зареєстровану в реєстрі за №2347, 2348, 2349, 2350, відповідно до якої співвласники домоволодіння [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] якій належить частка домоволодіння на підставі договору дарування від 12 травня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Волковою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-1128, затвердили перерозподіл часток в домоволодінні, за наслідком чого [PERSON] і [PERSON] у житловому будинку під літ. «А»: 1-2 - житлова площею 17,3 кв.м.; 1-1 - коридор площею 1,6 кв.м.; 1-3 - кухня, площею 6,2 кв.м., загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., «Ч» - літня кухня; «Ш» - сарай, частина вбиральні «Е1», частина №1-5 - огорожі, частина І, ІІ - мостіння, що складає 17/100 частин домоволодіння. На підставі зазначеної заяви, 28.12.2011 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради затверджено розпорядження «Про затвердження розрахунку ідеальних часток у домоволодіння [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] належить 17/100 часток домоволодіння, в рівних частках кожному. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як вбачається із ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За ч. 2 цієї статті, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним за свої кошти за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 3 ст. 364 Цивільного кодексу України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Судом встанволено, що [PERSON] і [PERSON] здійснили виділ належної їм частки розміром 17/100 спірного домоволодіння в натурі. Як вбачається у відповідності до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №227824907 від 12.10.2020 року за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 111,8 кв.м., житловою площею 70,1 кв.м., яке складається з: житлового будинку А, загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м.; житлового будинку Ч, загальною площею 46,4 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м.; житлового будинку Ш, загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м.; житлового будинку 2А, загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.; вбиральні Е1; хвіртки №1; хвіртки №2; огорожі №3; огорожі №4; замощення І. З вказаної довідки також вбачається, що власником іншої Ѕ частки вказаного домоволодіння є [PERSON] . На підставі вищевикладених обставин вбачається, що 16/125 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , належні на праві власності [PERSON] , померлої [INFO] , які заповідані за заповітом від 24.02.2010 року, реєстр №66 позивачці, були перераховані внаслідок перерозподілу часток і виділені разом зі співвласником - позивачем, в натурі в самостійний житловий будинок, та наразі складають 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 111,8 кв.м., житловою площею 70,1 кв.м. Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», до складу спадщини включається квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди. Відповідно до п.4.10 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. З аналізу наведених статей вбачається, що майно, яке належало спадкодавцям на день смерті переходить у власність спадкоємців. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що до спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] входить належна останній на праві власності 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 111,8 кв.м., житловою площею 70,1 кв.м., яка утворена внаслідок перерозподілу і виділу в натурі померлій 16/125 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Одночасно судом приймається визнання відповідачем, як спадкоємцем до майна померлої [PERSON] , позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Також судом враховується, що згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладених обставин, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновкупро необхідність захистити право [PERSON] шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 111,8 кв.м., житловою площею 70,1 кв.м., яке складається з: житлового будинку А, загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 23,9 кв.м.; житлового будинку Ч, загальною площею 46,4 кв.м., житловою площею 21,4 кв.м.; житлового будинку Ш, загальною площею 21,7 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м.; житлового будинку 2А, загальною площею 15,3 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.; вбиральні Е1; хвіртки №1; хвіртки №2; огорожі №3; огорожі №4; замощення І. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved