Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що вони є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS], де зареєстровані відповідачі: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які доводяться [PERSON] - донькою та онуками, а [PERSON] - сестрою та племінниками, та які з січня 2017 року в ній не мешкають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просять суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, [PERSON] від свого імені, а також в інтересах малолітнього [PERSON], надіслала до суду заяву, засвідчену нотаріусом, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила розглянути справу без їх участі (а.с. 65-66). В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с. 71-72). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів до судового засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справу без її участі, а також раніше надала до суду пояснення, згідно яких відповідачі по справі за адресою: [ADDRESS] не мешкають, а фактично проживають за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS], внаслідок чого права та інтереси малолітньої дитини не порушуються, а також зазначила, що не заперечує щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 51-53). Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що [PERSON] від свого імені, а також в інтересах малолітнього [PERSON], а також [PERSON], позовні вимоги визнали у повному обсязі, суд приймає визнання ними позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів). Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.6). [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту та Довідкою, виданою 13.10.2017 року за № 110 адміністрацією МО «Попонаволоцьке» (а.с.8, 12). Згідно довіреності від 14.11.2017 року [PERSON] уповноважує [PERSON] вести її справи в судах з усіма правами наданими законом позивачеві (а.с.9-10). [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: Російська Федерація, [ADDRESS], що підтверджується копіями паспортів (а.с.22-23). [PERSON] народилася [INFO], батьками якої є: [PERSON] та [PERSON], та яка 06.12.1969 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», однак 13.05.1980 року вказаний шлюб було розірвано та остання повернула дівоче прізвище «[PERSON]», а 18.07.1980 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», однак 08.01.1985 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про народження від 03.05.1950 року, запис № 92, серія [NUMBER], свідоцтвом про укладання шлюбу від 30.09.1973 року, актовий запис № 528, серія [NUMBER], повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.11.2016 року, актовий запис № 139, Серія [NUMBER] та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 11.04.2018 року № 00019926841 (а.с.13-16). 04.08.1982 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 24.08.1982 року, актовий запис № 706, Серія [NUMBER] (а.с.17). [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.10.1976 року, актовий запис № 285, серія [NUMBER] (а.с. 18). 01.02.2000 року [PERSON] розірвала шлюб зі [PERSON] та відновила дівоче прізвище «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01.02.2000 року, актовий запис № 40, Серія [NUMBER] (а.с.19). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.02.1996 року, актовий запис № 49, серія [NUMBER] (а.с.20). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 13.04.2010 року, актовий запис № 134, серія [NUMBER] (а.с.21). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.1992 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4356, номер спадкової справи 164, та реєстраційного напису на документі про право на особисту власність від 12.06.1992 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власност [PERSON] та [PERSON] (а.с.24-26). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 18.05.2018 року № 12990 в квартирі № 22 в будинку № 104-в по вул. Визволителів в м. Рубіжному Луганської області зареєстровані: [PERSON] (онук), [PERSON] (донька), [PERSON] (співвласник), [PERSON] (онук) (а.с. 11, 56). Актами обстеження житлово-побутових умов дитини від 17.05.2018 року та щодо встановлення фактичного місця проживання від 17.05.2018 року за адресою: [ADDRESS] встановлено, що за вказаною адресою [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 2014 року не мешкають, а проживають в Російській Федерації, [ADDRESS] (а.с.54-55). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ця норма дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного, сімейного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може втратити права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишаються зареєстрованими відповідачі, чим позбавляє власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved