Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, мотивуючи його тим, що 18.04.2007 р. нею було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з її племінником - [PERSON] , але по вказаному договору право власності за [PERSON] зареєстровано не було, а оригінал вказаного договору знаходиться у позивачки і ніколи [PERSON] не передавався. Вищезазначений договір купівлі-продажу квартири укладався позивачкою на прохання відповідача, який обіцяв розрахуватись за квартиру в майбутньому, при цьому, фактично розрахунок по вказаному договору не проводився, а оригінал договору купівлі-продажу вона повинна була йому віддати після отримання грошей за квартиру, які на сьогоднішній день так і не отримала. Позивачка вважає , що укладений 18.04.2007 року договір купівлі-продажу квартири вчинений під впливом обману у відповідача був умисел взагалі не розраховуватись зі за продане манно, що підтверджується тим, що на зв`язок відповідач не виходить і на сьогоднішній день ані гривні за укладеним договором купівлі-продажу квартири не дав. При цьому, ціна договору-купівлі-продажу є істотною умовою договору купівлі-продажу квартири. Також позивачка вважає, факт обману зі сторони відповідача полягає в тому, що він вмовив її підписати договір купівлі-продажу квартири в редакції, в якій зазначається, що нібито гроші за квартиру були одержані нею повністю до оформлення цього договору, але ніяких грошей позивачка не отримувала, а погодилась підписати договір, оскільки довіряла своєму племіннику, який фактично її обманув та зник. Квартира, яка є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є єдиним житлом позивача, іншого житла у неї немає, і на сьогоднішній день зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Посилаючись на вище викладене позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 18 квітня 2007 року між [PERSON] як Продавцем та [PERSON] як Покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач та представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомленні належним чином, про причини не явки суду не повідомили. Вислухавши пояснення учасників процесу, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.04.2007 року між [PERSON] як Продавцем та [PERSON] як Покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717. (а.с.10) Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі N 265/5040/13-ц (провадження N 14-491цс19) вказано, що "відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Позивачка як на підставу позовних вимог посилається на те, що їй не було передано грошові кошти за договором купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Однак відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало К.В. і зареєстрований в реєстрі за № 717, сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. [PERSON] посилається на те, що [PERSON] вмовив її підписати договір купівлі-продажу квартири в редакції, в якій зазначається, що нібито гроші за квартиру були одержані нею повністю до оформлення цього договору, але позивачка наполягає, що ніяких грошей не отримувала, а погодилась підписати договір, оскільки довіряла своєму племіннику [PERSON] . Відповідно до ст.. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, завданої у результаті виведення банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до ст.. 77 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81. ЦПК України передбачено , що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач не довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed