Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 01 січня 2010 року вона була прийнята на посаду економіста в ДП "Заготівельно-виробниче підприємство". 22 квітня 2010 року вона була переведена на посаду провідного бухгалтера на цьому ж підприємстві, 01 листопада 2014 - на посаду головного бухгалтера, а 09 лютого 2015 року - на посаду провідного бухгалтера. В подальшому з 01 квітня 2015 року позивачку було переведено на посаду головного бухгалтера, яку вона займала по дату звільнення. 31 травня 2016 року позивачку було звільнено з посади головного бухгалтера за власним бажанням згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідачем на день звільнення позивачки не було належним чином здійснено розрахунок, а саме: не виплачено заборгованість із заробітної плати та відшкодування за невикористану відпустку, лікарняні та компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки. Підприємством було видано [PERSON] трудову книжку із записом про звільнення, примірник наказу про звільнення та довідку про нарахований дохід за період з 01.06.2015 по 31.05.2016, але не проведено розрахунку у день звільнення, чим порушено право позивача на отримання заробітної плати. В заяві про збільшення позовних вимог позивачка просила стягнути з ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" на її користь грошові кошти, що підлягали виплаті їй у день звільнення у загальній сумі 17 086,21 грн., а саме: заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2015 по 31.05.2016 у сумі 11 249,40 грн.; заборгованість по оплаті часу щорічної відпустки у сумі 3 065,88 грн.; заборгованість по оплаті лікарняних за травень 2016 року у сумі 667, 35 грн.; заборгованість по компенсації за невикористану відпустку за 46 днів у сумі 2 103,58 грн.; загальний розмір середнього заробітку за час затримки виплати сум, що підлягали виплаті їй при звільненні з 01.06.2016 по 07.12.2016 у сумі 9274,23 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати їй заробітної плати у сумі, що станом на 07.12.2016 становить 1207,71 грн.; моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій відповідача у сумі 10000 грн.та судовий збір на користь держави. У судовому засіданні [PERSON] підтвердила обставини викладені у позові, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позову та визнає його частково, за виключенням позовних вимог, що стосуються моральної шкоди. За змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову та прийняття його судом без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на ту обставину, що позивачка працювала на посаді головного бухгалтера підприємства, а також факт визнання відповідачем позову в частині заборгованості, у суду не викликає сумніву розмір заборгованості, згідно розрахунку, поданого позивачкою. Ураховуючи, що визнання відповідачем позову вимогам закону не суперечить, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, суд приймає визнання ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи, та ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організаиїї свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачка зазначає, що відповідач своїми діями щодо затримки та невиплати заробітної плати завдав їй моральної шкоди, яка полягає у порушенні її законних і трудових прав, що призвело до матеріальних збитків, і, як наслідок, відсутності можливості забезпечити свого батька, який хворів та помер 25 травня 2016 року, в повному об'ємі необхідними ліками. Однак, зазначені позивачем підстави не доводять в належний спосіб факт завдання моральної шкоди, тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди, не підлягають задоволенню. Позивач звільнена від сплати судового збору в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial