Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він є власником будинку [ADDRESS], де зареєстровані його син та онук - відповідачі, які з 2013 року в ньому не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, комунальні послуги не сплачує, чим перешкоджає йому як власнику будинку здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON] та його неповнолітнього сина [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач разом зі своїм малолітнім сином у судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутність від відповідача не надходило. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, а також раніше надав до суду пояснення, згідно яких [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] не мешкає тривалий час, внаслідок чого права та інтереси малолітньої дитини не порушуються, а також зазначив, що не заперечує щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, які додані до справи, та ухвалити заочне рішення. 04.10.2018 року згідно ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а також є інвалідом першої групи, що підтверджується копією тимчасової посвідки на постійне проживання Серія [NUMBER] та довідкою до акту огляду МСЕК № 0003056 (а.с.3, 11). Відповідно до договору купівлі-продажу 17/25 часток житлового будинку від 11.12.1997 року, зареєстрованому в реєстрі за № 2688, реєстраційного напису на документі про право приватної власності № 3057 від 04.05.1998 року та договору купівлі-продажу 8/25 жилого будинку від 25.08.1998 року, зареєстрованому в реєстрі за №2282, реєстраційного напису на документі про право приватної власності № 3057 від 19.02.1999 року, будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.7-8). [PERSON], [INFO], разом із сином - [PERSON], [INFO], зареєстрований у будинку свого дядька [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 22.06.2018 року, виданою Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради 22.06.2018 року № 14887, відомостями загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 11.07.2018 року № 511 та свідоцтвом про народження, виданим 10.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 211 (а.с.5, 6, 9,17). Актом щодо встановлення фактичного місця проживання від 26.06.2018 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2012 року (а.с.10). [PERSON], [INFO], в закладах загальної середньої освіти міста Рубіжного підпорядкованих управлінню освіти Рубіжанської міської ради Луганської області не навчався і не навчається, на обліку у медичних працівників КУОЗ «ЦПМСД» не знаходиться, а також [PERSON] на обліку в УПСЗН не перебуває та ніяких видів допомоги на [PERSON] не отримує, що підтверджується інформацією, наданою, Управлінням освіти Рубіжанської міської ради Луганської області від 18.09.2018 року № 1305, інформацією УПСЗН Рубіжанської міської ради Луганської області від 17.09.2018 року № 314402 та повідомленням Адміністрації КУОЗ «Центр ПМСД» Рубіжанської міської ради від 26.09.2018 року № 01-26-197 (а.с. 31-33). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ця норма дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного, сімейного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може втратити права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником будинку, в якому залишаються зареєстрованими відповідач та його син, чим позбавляє власника даного будинку права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та його сина - [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved