Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця", звернулося з уточненим в ході розгляду позовом до відповідачів про визнання незаконним рішення Верхньопетрівецької сільської ради, визнання недійсним державного акта на землю, внесення запису про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, скасування запису у Поземельній книзі, посилаючись на те, в ході здійснення інвентаризації земель, залізниці стало відомо що рішенням Верхньопетрівецької сільської ради, Чернівецької області №186-10/2007 від 26.12.2007 року, внесено зміни до п.1 п.п.1 рішення IX сесії сільської ради V скликання від 28.11.2007 р. №166-9/2007, яким дозволено землевпорядній організації виготовляти державний акт для відповідача [PERSON], правонаступником (спадкоємцем) якого є [PERSON] на право власності на земельну ділянку. На підставі вказаного рішення було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,4352 га, яка накладається на землю позивача. Зазначаючи про те, що залізниця як суміжний землекористувач, проект відведення земельної ділянки, акт встановлення і узгодження меж землекористування [PERSON] не погоджувала і згоди на вилучення земельної ділянки не надавала, позивач просив визнати незаконним і скасувати рішення сесії Верхньопетрівецької сільської ради від 26.12.2007 р. №186-10/2007 року, яким внесено зміни до п.1 п.п.1 рішення IX сесії сільської ради V скликання від 28.11.2007 р. №166-9/2007, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №112096 від 21.01.2008 р., скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобов'язати державного кадастрового реєстратора скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7324582500:02:003:0120. При цьому позивач зазначає, що право користування залізницею вказаною землею підтверджується Планом границ полоси отвода, який було розроблено у 1959 році, Будівельними нормами і правилами в т.ч. СНіП 11-39-76 і СН 468-74. Представник позивача, в суді підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини та просив залучити до участі в справі, як правонаступника [PERSON], яка прийняла спадщину на підставі інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 28.04.2013 р. Представник відповідача по справі, Верхньопетрівецької сільської ради, заперечував позовні вимоги, але в подальшому в суд не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Правонаступник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'являлася, по невідомій суду причині, хоча належно була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, виходячи з чого суд знаходить можливим розглядати справу у відсутності відповідачів та ухвалити рішення по справі на підставі наявних доказів. Третя особа відділ Держземагентства та реєстраційна служба Сторожинецького району управління юстиції Чернівецької області в судове засідання своїх представників не направили, надіслали клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників, просили прийняти рішення на розсуд суду. Розглянувши справу та встановивши фактичні обставини справи і відповідні правовідносини, суд знаходить що позов підлягає до задоволення, частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що в межах с.Верхні Петрівці Сторожинецького району Чернівецької області під обєктами залізничного транспорту знаходиться земельна ділянка загальною площею 19,4 га. за напрямком Карапчів-Чудей від 9 км + 000 м. до 14 км.+150 м. Вказана обставина не заперечувалась і підтверджується довідкою позивача від 13.12.2011 року (а.с.24), а тому у відповідності до положень ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Судом також встановлено, що на підставі оспорюваного рішення, Верхньопетрівецької сільської ради [PERSON] було виділено 0,4352 га землі в тому числі 0,1749 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,2603 га для ведення особистого селянського господарства та видано Державний акт серії ЯД № 112096 (а.с.56). Спірну земельну ділянку після смерті [PERSON] яка настала 10.12.2013 року успадкувала його дочка [PERSON], що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 29.08.2015 р. В склад цієї землі ввійшла земельна ділянка площею 0,0355 га яка відноситься до земель залізниці. Спірна земельна ділянка площею перекриття 0,0355 га, згідно Плану смуги відведення (а.с.28-31), Акту обстеження земельної ділянки від 02.10.2013 року (а.с.7), розташована в межах смуги відведення залізниці на 10 км + 848 м. до 13 км + 944 м. Із зазначеного плану меж смуги відводу лінії Карапчів-Межиріччя Львівської з.д. в адмінмежах Сторожинецького району, Чернівецької області, вбачається, що позивач, земельною ділянкою під обєктами залізничного транспорту на території с.Верхні Петрівці в тому числі спірною земельною ділянкою, користується з 1959 року. Згідно зі ст.68 ЗК України, до складу земель залізничного транспорту входять, у першу чергу, землі, які є смугою відведення залізниць. Крім того, землями залізничного транспорту вважаються землі, зайняті станціями з усіма будівлями та спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, а також землі під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Статтею 11 Закону України "Про транспорт" передбачено, що до земель транспорту належать землі, надані згідно із Земельним Кодексом, підприємствам і організаціям транспорту (залізничного, водного (морського, річкового), автомобільного, авіаційного, міського електротранспорту, а також трубопровідного), для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об'єктів. Землями залізничного транспорту є землі, надані його підприємствам і організаціям. До їх складу входять землі, що є смугою відведення залізниць; під залізничним полотном та його облаштуванням; залізничні станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарств, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, землі під захисні та укріплювальні насадження, службові, культурно-побутові будівлі та інших споруд, які створюються для обслуговування роботи залізничного транспорту. Постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України, на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і Законам України. Таким чином, право постійного користування залізницею, частиною спірної земельної ділянки підтверджується Постановами Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України" та Про земельну реформу із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційними пункти 6 вказаних постанов Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року, внаслідок чого виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що перебувають у користуванні залізниць, не передбачалося. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п. 54 та п. 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року та згідно Правил технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р. і Норм відведення земель для залізниці 468 -74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247, № 247, які були чинними на час передачі земельної ділянки у власність [PERSON] В статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зобовязані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог ст.155 ЗК України, у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на вказане, суд знаходить, що сільська рада не мала права передавати в приватну власність [PERSON] земельну ділянку яка входить в склад земель смуги відведення державної залізниці, а відповідно рішення ради в цій частині є незаконним. Згідно вимог п. г ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог в цій частині. Підтвердженням цього висновку суду є також і те, що відповідно до п."б" ч.4 ст.84 ЗК України, землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність, а невиконання вказаного положення безумовно тягне за собою скасування незаконного рішення. Однак на думку суду вказане рішення підлягає скасуванню частково тільки в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства, яка входить в склад ділянки площею 0,2603 га. оскільки саме в цій частині рішення сільської ради порушує право позивача на користування земельною ділянкою. Виходячи з цього, суд вважає, що і державний акт виданий на земельну ділянку площею 0,2603 га для ведення особистого селянського господарства, яка частково накладається на земельну ділянку позивача має бути визнаний незаконним тільки в частині земельної ділянки яка накладається на іншу, а саме в розмірі 0,0355 га (а.с.162). Позицію позивача щодо визнання незаконним рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту в цілому, суд вважає неприйнятною, а вимоги в цій частині безпідставними. Крім цього суд вважає, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідним кадастровим номером, зважаючи на визнання частково недійсним спірного Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку також підлягають задоволенню але в частині земельної ділянки площею 0,0355 га, яка не належала до земель [PERSON], а належала і належить до земель залізниці та не може значитися під кадастровим номером 7324582500:01:003:0120. Що стосується вимог позивача про зобовязання державного реєстратора перенести до Державного реєстру прав запис про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та внести запис про скасування державної реєстрації прав, а також зобовязання державного кадастрового реєстратора скасувати запис в Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7324582500:01:003:0120, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування то, на переконання суду вони є зайвими і їх вирішення не належить до компетенції суду, а позов, в зазначеній частині, задоволенню не підлягає, з огляду на таке. Інформація про зміну відомостей про земельну ділянку вноситься до Державного земельного кадастру згідно вимог, визначених в Законі України «Про Державний земельний кадастр», у відповідності до ст.9 якого, державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об'єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора, пов'язану зі здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. При цьому згідно п. 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Згідно статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За положеннями ст. 26 цього ж Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до приписів п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 26.10.2011 року № 1141, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. Із зазначених правовідносин та зважаючи на фактичні обставини справи, вбачається те, що державний реєстратор зобовязаний самостійно, без будь-якого додаткового спонукання зі сторони судових чи інших органів, отримавши судове рішення про скасування державної реєстрації прав, виконати вимоги ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також приписи п.41 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 26.10.2011 року № 1141. Судові витрати по справі, зважаючи на правила статті 88 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача тільки пропорційно долі задоволених позовних вимог тобто в сумі по 609 (шістсот дев'ять) гривень з кожного відповідача. На підставі ст. ст. 67, 68, 80, 83, 84, 116, 118, 126, 152, 155, 158 ЗК України, ст.11 Закону України Про транспорт ст.6 Закону України Про залізничний транспорт ст.19 Конституції України, та

Outcome: partial