Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Із 08 червня 2002 року до 12 жовтня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На момент відкриття провадження в справі, старший син колишнього подружжя [PERSON] проживав із батьком в с. Вищеольчедаїв, а молодший [PERSON] - із матір'ю в с. Червоне Немирівського району. Вважаючи, що брати не мають бути розділені місцем проживання, і що відповідач не має змоги належним чином приймати участь у вихованні дітей, [PERSON] 05 березня 2014 року звернулася до суду з вимогою визначити місце проживання спільних з відповідачем малолітніх дітей з нею. [PERSON], вважаючи, що саме він може забезпечити необхідні умови проживання, навчання і розвитку дітей, 25 березня 2014 року подав до суду зустрічний позов і просив визначити місце проживання малолітніх дітей з ним в с. Вищеольчедаїв. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримала свою позовну вимогу про визначення місця проживання дітей з нею, а зустрічний позов [PERSON] не визнала. У судовому засіданні пояснила, що 08 червня 2002 року вона уклала шлюб з [PERSON] і з тих пір проживала з ним у його матері в с. Вищеольчедаїв. У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спочатку сімейні стосунки складались добре. Зокрема, незабаром після народження старшого сина, вона з чоловіком поїхали разом на роботу у місто Київ. Сина фактично доглядала мати чоловіка. Після народження [PERSON] вона сама здійснювала за ним догляд, на роботу не ходила. У 2011 році вона влаштувалася на роботу в кафе в с. Вищеольчадаїв. Трудовий договір з нею не укладався, але робочий час рахувався з 08-ої години ранку і до останнього клієнта. З того часу у сім'ї почались сварки і непорозуміння. Чоловік почав підозрювати її у зраді, його дратувало, що вона говорить по телефону, не приходить додому у обідню перерву. Не витримавши такої обстановки, вона подала до суду позов про розірвання шлюбу і з дітьми виїхала проживати в с. Червоне Немирівського району в будинок своїх батьків. Відповідач постійно приїжджав до дітей, цікавився їх життям, купував їм речі. Перед першим вереснем 2013 року [PERSON] попросив дозволу взяти дітей до себе щоб підготувати їх до школи, проте назад не привіз. З цього приводу вона змушена була звертатися до міліції, але, оскільки працівники міліції заявили, що то не їх компетенція ділити дітей, вона повернулася в с. Червоне сама. Після закінчення першої чверті, діти приїхали до неї в с. Червоне. Після канікул [PERSON] вона залишила проживати із собою, а старший син виявив бажання проживати з батьком. На даний час вона влаштувалась кухарем у кафе має постійний заробіток, проживає у будинку, який залишився їй після батьків, вважає, що брати мають проживати разом, а тому просить визначити місце проживання дітей з нею. Відповідач за первісним позовом [PERSON] позов [PERSON] не визнав. Поданий ним зустрічний позов підтримав з підстав, наведених у ньому. Зокрема, відповідач [PERSON] пояснив, що сімейне життя з позивачем за первісним позовом було безхмарним допоки відповідачка не почала працювати у кафе. Робоча зміна у кафе починалась о 08-ій годині ранку і закінчувалась опівночі, проте додому [PERSON] поверталась о п'ятій годині ранку. Крім того, в обідню перерву всі співробітниці приходили додому, тоді як дружина завжди залишалась на роботі. Був випадок, коли вона ходила із своєю племінницею у кафе на дискотеку, хоча він просив залишитися дома. Ще до розірвання шлюбу [PERSON] переїхала у будинок своїх батьків у с. Червоне Немирівського району Вінницької області та проживає там разом із сім'єю своєї сестри, яка складається із чотирьох чоловік. В липні 2013 року [PERSON] познайомилася з іншим чоловіком, постійно розмовляла з ним по мобільному телефону, вела інтернет-переписку. У липні вона забрала дітей і переїхала до іншого чоловіка у с. Вороновиця Вінницького району. Перед першим вересня він приїхав провідати дітей і забрати старшого сина на навчання, побачив, що вони зовсім не готові до школи, а тому він забрав їх до себе в с. Вищеольчедаїв. Крім того, відповідачка не заперечила, щоб син повернувся до [PERSON] та продовжував там навчання, а молодшого бажала пустити навчатися у своєму селі. 29 серпня 2013 року позивач приїхала до його будинку з міліцією та хотіла забрати до себе молодшого сина, однак останній захотів ходити у школу із своїм братом, а тому залишився в с. Вищеольчедаїв. На осінні канікули [PERSON] забрала дітей до себе, а після їх закінчення заборонила молодшому синові повертатися до батька. Вважає, що позивач не матиме можливості належним чином утримувати, виховувати і розвивати дітей, оскільки має на меті влаштування свого особистого життя. Натомість він має постійне місце роботи, працює машиністом екскаватора у Товаристві з обмеженою відповідальністю "СК АНТСТРОЙ" з 01.04.2013 року, має постійний прибуток, позитивно характеризується за місцем роботи, не зловживає спиртними напоями, постійно піклується про дітей, цікавиться їх навчанням і т.п., а тому просить визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з ним у [ADDRESS]. Додатково [PERSON] заявив, що для нього має велике значення думка і бажання його дітей, якби вони захотіли проживати разом з матір'ю він не чинив, би жодних перешкод. Однак, діти хочуть жити разом з ним. Представник Служби у справах дітей Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Григораш В.І. в судовому засіданні 31 березня 2014 року позовні вимоги позивача за первісним позовом не підтримав, заявив, що вбачає за доцільне подальше проживання дітей разом із батьком [PERSON] Свої твердження обгрунтував тим, що у батька краще матеріальне становище, а діти прихильніші до нього. Після проведення обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] та спілкування з дітьми, він ще більше переконався у тому, що дітям буде краще з батьком. За клопотанням відповідача за первісним позовом [PERSON] було допитано в якості свідка його матір [PERSON], сестру [PERSON], вчителів Вищеольчедаївської школи [PERSON], [PERSON], соціального працівника [PERSON], сусіда [PERSON], працівників міліції [PERSON] та [PERSON]. Так, [PERSON] пояснила, що вона постійно допомагала дітям у вихованні їх дітей [PERSON] та [PERSON], доглядала за ними, піклувалась про них, купала, готувала їсти, прала, відправляла до школи і т.п. Діти жили гарно, аж поки [PERSON] не влаштувалася на роботу у місцеве кафе. З того часу і почались у сім'ї сварки і непорозуміння. [PERSON] повертатись з роботи під ранок, дозволяла собі попри заперечення чоловіка ходити на дискотеки. У неї з'явилися якісь питання поза сім'єю, які вона постійно вирішувала по мобільному телефону. Після того як [PERSON] припинила подружні стосунки з її сином і виїхала з дітьми в Немирівський район, вона знає про неї лише зі слів внуків, зокрема, що та має інших чоловіків. Із серпня 2013 року старший внук [PERSON] постійно проживає з нею та її сином, а менший - жив з ними до листопада місяця 2013 року, поки не поїхав у гості до [PERSON] і та його не відпустила назад у с. Вищеольчедаїв. Діти періодично, з ініціативи [PERSON] зустрічаються, гостюють то у неї в с. Вищеольчедаїв, то у мами в с. Червоне. [PERSON] самостійно і вільно виявив бажання жити з батьком, а зі слів [PERSON] вона знає, що він також хоче жити з батьком, але боїться перечити мамі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що зі слів матері знає про поведінку [PERSON], зокрема, що та дозволяла собі останнім часом, поки жила з чоловіком, приходити додому з роботи під ранок, ходити на дискотеки. Її дочка вчиться в одному класі з [PERSON], а тому їй добре відомо, що хлопчик хоче жити з батьком і хоче, щоб з ними жив його молодший брат [PERSON]. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що в їх школі навчається [PERSON], а першу чверть навчального року навчався у першому класі [PERSON]. Дітей до школи водив батько, він цікавився їх навчанням та успіхами, він є членом батьківського комітету у [PERSON]. Про участь матері у навчанні та вихованні дітей за період після розлучення, їм нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона за клопотанням працівників міліції була присутня на їх виїзді до сім'ї [PERSON]. На місці було встановлено, що мати приїхала забрати молодшого сина із собою в Немирівський район, але той не хотів їхати від батька. Допитані як свідки працівники Мурованокуриловецького РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони були у складі опер групи в той день, коли [PERSON] в телефонному режимі повідомила, що їй не повертають її дітей. За місцем проживання [PERSON], після опитування учасників інциденту, а також з огляду на поведінку дітей було встановлено, що ніхто силою дітей не утримує, а вони самі не бажають їхати з мамою від батька. Свідок [PERSON] - сусід [PERSON] - суду пояснив, що він бачить як гарно відносяться батько і бабуся до дітей, що діти дуже прихильні до цих людей. Заявив, що діти завжди дружно і гарно поводять себе один з одним, їм добре і весело разом. З ініціативи відповідача за первісним позовом [PERSON] судом було заслухано в судовому засіданні без участі позивача та відповідача малолітнього [PERSON], [INFO]. Дитина суду повідомила, що вони дуже гарно жили допоки батьки не вирішили розлучитися. Спочатку, влітку 2013 року їх з братиком забрала мати в с. Червоне Немирівського району. Вони недовго пожили у маминої сестри, а потім мама з ними виїхала жити до іншого чоловіка. За кілька днів ввечері він чув сварку між мамою і чоловіком про те, що йому не потрібні її діти і, щоб вона забиралася від нього. Після повернення в с. Червоне, мама знову знайшла собі нового чоловіка. Йому це дуже не подобається. Він із радістю поїхав з батьком у с. Вищеольчедаїв і виявив тверде бажання жити саме з ним. Першу чверть з ним в школі вчився і його молодший братик [PERSON], але потім мама забрала його до себе. Батько часто влаштовує йому зустрічі із братом і мамою, але він хоче, щоб [PERSON] постійно жив з ним і батьком у с. Вищеольчедаїв. [PERSON] також ініціював заслуховування судом думки малолітнього [PERSON], [INFO]. Судом, з урахуванням думок позивача і відповідача та їх представників, було ухвалено провести бесіду з дитиною, що не досягла десяти років, поза межами судової зали, з участю головуючої, представника Служби у справах дітей Мурованокуриловецької РДА та психолога із відділу освіти Мурованокуриловецької РДА. Під час бесіди малолітній [PERSON] розповів про те, що на даний час він проживає з матір'ю в с. Червоне, відвідує місцеву школу. У школі і по-сусідству він має багато друзів. Мама приділяє йому багато уваги, зокрема, робить з ним уроки, зустрічає його зі школи і готує їсти все, чого він забажає. Висловив побажання жити однією сім'єю з матір'ю, батьком і старшим братом, і заявив, що, оскільки це не можливо, не бажає жити без мами. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, заслухавши думки учасників судового процесу та свідків, суд прийшов до висновку, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного: Із 08 червня 2002 року до 12 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10) і мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8, 9). Після припинення подружніх стосунків сторони проживають окремо. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Місце проживання дитини визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Як встановлено в судовому засіданні поясненнями сторін, а також допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], довідками виконкому Мельниківської сільської ради Немирівського району № 89 від 04.02.2014 року (а.с.19), Червонянської ЗОШ 1-П ступенів № 79 від 28.08.2013 року (а.с. 22), № 81 від 05.11.2013 року (а.с. 23), виконкому Вищеольчедаївської сільської ради Мурованокуриловецького району № 151 від 28.02.2014 року (а.с. 64), актом перевірки матеріально-побутових умов від 17.02.2014 року (а.с. 60-61), після повного припинення подружніх стосунків між подружжям [PERSON] у липні 2013 року, вони за обопільною згодою визначили місце проживання сина [PERSON], [INFO], з батьком у с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району, а сина [PERSON], [INFO], - з матір'ю у с. Червоне Немирівського району. Таке рішення сторін на момент прийняття відповідало їх волі, волі дитини, що досягла десяти років, та положенням частин 1 і 2 ст. 160 СК України. Дійшовши згодом висновку, що брати мають проживати разом, кожен з колишнього подружжя заявив до суду вимогу визначити місцем проживання дітей його місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Абзац другий ч. 1 ст. 161 СК України приписує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що обидві сторони у справі приймали і приймають незалежно від окремого проживання активну участь в житті, вихованні, утриманні, розвитку своїх малолітніх синів. Таке стверджується поясненнями сторін та їх дітей, допитаних судом свідків. Намагання відповідача за первісним позовом [PERSON] довести, що [PERSON] не має можливості займатися дітьми через те, що влаштовує своє особисте життя, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Зокрема, малолітній [PERSON], який проживає з матір'ю заявив, що мати постійно приділяє увагу і його навчанню, і його розвитку, і його харчуванню. Малолітній син [PERSON] також не скаржився на відсутність материнської уваги, заявивши, що регулярно спілкується з нею по телефону. Роздруківка переписки «[INFO]» із хлопцями чи чоловіками (а.с. 74-154), яку подав разом із зустрічним позовом [PERSON], не може бути прийнята судом як допустимий доказ. Так, відповідно до ст. 31 Конституції України, кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з'ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Таким чином, [PERSON] не навів переконливих мотивів і фактів правомірності та достовірності такого доказу. В той же час [PERSON] заперечила факт переписки з іншими чоловіками. Судом також встановлено, що діти однаково прихильні і до матері і до батька, сторони позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи (а.с. 20, 62, 69). Щодо матеріально-побутових умов проживання кожного з колишнього подружжя в даний час та їх матеріального стану, суд не вбачає переваг одного з батьків перед іншим. Так, із акту перевірки матеріально-побутових умов від 29 серпня 2013 року [PERSON] та [PERSON] (а.с. 54-55) слідує, що у будинку в с. Вищеольчедаїв, де проживає сім'я, сприятливі умови проживання, у кімнатах чисто, проведений ремонт. Діти мають власну кімнату, де є окремі ліжка, шафа, стіл, комп'ютер. Мати не має бажання проживати з чоловіком та хоче забрати молодшого сина у с. Червоне Немирівського району, щоб проживати у своєї сестри. Діти ж виявили бажання проживати з батьком та навчатись у Вищеольчедаївській СЗШ. Відповідно до акту соціального інспектування від 06 вересня 2013 року [PERSON], яка проживає у [ADDRESS] (а.с. 14-15) слідує, що будинок після смерті батьків належить за заповітом [PERSON] та її сестрі [PERSON], та складається із чотирьох житлових кімнат, має пічне опалення, а місце для навчання дітей, проведення їх дозвілля та відпочинку задовільне. Разом з тим довідкою Мельниківської сільської ради № 89 від 11 лютого 2014 року (а.с. 19) стверджується, що [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] у будинку батька разом із сім'єю своєї сестри. У грудні місяці 2013 року фахівцем із соціальної роботи було проведено обстеження даного житлового приміщення і встановлено, що воно підлягає для проживання малолітніх дітей. Актом перевірки матеріально-побутових умов від 17 лютого 2014 року [PERSON] (а.с. 60-61) слідує, що син [PERSON] проживає разом із батьком та бабусею. У будинку дві житлові кімнати, у одній на даний час проживає бабуся у іншій батько зі старшим сином. [PERSON] має власне ліжко, стіл для підготовки домашніх завдань, комп'ютер, телевізор, шафу. Дитина забезпечена шкільним приладдям, одягом по сезону та взуттям, охайно вдягнена. Батько працює вахтовим методом, за час його відсутності за дитиною доглядає бабуся. 26 березня 2014 року знову було проведено перевірку матеріально-побутових умов [PERSON] (а.с. 184) з якої слідує, що батько дитини створив для свого сина [PERSON] добрі умови, у нього є гарні та достойні умови для всебічного та гармонійного розвитку. Між батьком та сином склалися дійсно родинні та теплі взаємовідносини, розірвання яких ймовірно може призвести до серйозної психологічної травми. Дитина не уявляє свого життя у іншому місці проживання, ніж там де зараз перебуває. [PERSON] працевлаштована за місцем проживання і має стабільний дохід у розмірі мінімальної заробітної плати (а.с. 16, 17, 180-183), а [PERSON] працює у м. Києві і також має мінімальний розмір заробітної плати (а.с. 68, 70-73). Отже, сторони мають однакове матеріальне забезпечення і кожен із них на сьогоднішній момент утримує одну малолітню дитину. Щодо прихильності кожного з дітей колишнього подружжя до батьків, суд встановив наступне: [PERSON], [INFO], любить однаково і батька і матір, однак, для нього звичніші умови проживання, спілкування в с. Вищеольчедаїв біля батька. Він має образу на матір за те, що вона спілкується з іншими чоловіками. [PERSON], [INFO], усвідомлюючи факт окремого проживання батьків, любить однаково кожного з них, прислухається до думки кожного з них, однак не уявляє себе без мами. Отже, суд робить висновок про однакову прихильність дітей до кожного з батьків, а також про те, що старший син надає перевагу в проживанні з батьком, а молодший - з матір'ю. Із розпорядження голови Немирівської районної державної адміністрації № 67 від 21 лютого 2014 року про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11) та рішення комісії з питань захисту прав дитини при Немирівській районній державній адміністрації № 4 від 21.02.2014 року про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] біля матері [PERSON] (а.с. 12-13) слідує, що органи, на які покладено обов'язок захищати права та інтереси дітей, вважають за доцільне місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] визначити біля батька [PERSON] в с. Вищеольчедаїв Мурованокуриловецького району, а місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] біля матері [PERSON], яка проживає у с. Червоне Немирівського району. Представник Служби у справах дітей Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Василишен С.В. в судовому засіданні 13 травня 2014 року після дослідження всіх обставин та доказів у справі, висловив думку про доцільність проживання старшого сина колишнього подружжя з батьком, а молодшого - з матір'ю. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дітей, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів кожної дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх обов'язків, прихильності дітей до кожного з батьків, вік кожної дитини, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема: Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом № 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими. За цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 3 ст. 160 СК України); місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. 2 ст. 160 СК України); місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосуються тільки місця проживання дитини до досягнення нею чотирнадцятирічного віку. Таким чином сам по собі вік дитини та її стать не є визначальним при розгляді справ про місце проживання дитини, а цій обставині має бути надана оцінка у сукупності з іншими доказами. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, конституційні норми та норми сімейного законодавства, Принцип 6 Декларації прав дитини, діючи винятково в інтересах дітей, суд переконаний, що місцем проживання одинадцятирічного [PERSON] слід визначити місце проживання його батька - [PERSON], а місцем проживання семирічного [PERSON] - місце проживання його матері - [PERSON].

Outcome: partial