Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про надання дозволу на багаторазове вивезення сина [PERSON] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є син [PERSON] [INFO] , однак спільне проживання у подружжя не склалося, а тому Рішенням Снятинського районного суду від 06.05.2011 шлюб між подружжям було розірвано, при цьому сина [PERSON] [INFO] залишено проживати із матір`ю, де проживає і по цей час та перебуває на повному утриманні матері. Позивачка вказує, що дитина отримує належний догляд та виховання, однак батько дитини участі у вихованні сина не приймає та матеріальної допомоги в утриманні дитини не надає. Позивачка також зазначає, що для забезпечення належного догляду за дитиною, надання їй більше турботи та піклування, з метою забезпечення належного відпочинку та оздоровлення дитини, забезпечення їй достойного культурного та морального розвитку, вона бажає возити сина на відпочинок до інших країн світу, однак батько дитини дозволу на виїзд дитини за межі України не надає. На підставі наведеного, позивачка просить суд надати їй дозвіл на багаторазове вивезення сина [PERSON] [INFO] за межі України до країн-учасниць Шенгенської угоди та країн Європейського союзу, Єгипту, Туреччини на оздоровлення без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини, [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною повноліття, а також просила покласти на відповідача судові витрати. Представник позивачки, адвокат Кошман І.В. подала до суду заяву, якою позовні вимоги своєї довірительки підтримала повністю, просила їх задоволити, справу просила розглядати без участі позивачки та її представника, та зазначила, що сторона позивача не заперечує щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду письмову заяву по суті спору та відзив на позовну заяву не надав, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Суд, дослідивши і перевіривши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив, що згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] ; Рішенням Снятинського районного суду від 06.05.2011 шлюб між подружжям було розірвано, при цьому сина [PERSON] [INFO] залишено проживати із матір`ю [PERSON] , і на даний час постійно проживає із матір`ю [PERSON] та перебуває на утриманні матері (Довідка про реєстрацію місця проживання); Згідно із Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13.04.2018 [PERSON] змінила прізвище на " [PERSON] ", актовий запис про шлюб із [PERSON] №25. При цьому судовм встановлено, що батько неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] у встановлено порядку дозвіл на виїзд дитини на межі України не надає, а тому неповнолітній [PERSON] [INFO] , на даний час не має змоги без дозволу батька перетинати кордон, отюе не може реалізувати своє право на належний розвиток та оздоровлення. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч.1,ч.2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до абзацу 3 ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст.9 «Про права дитини» прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1989 р.- держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі особисті відносини та прямі контакти, з обома батьками за винятком випадків коли це суперечить інтересам дитини. Крім цього ст.3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Підпунктом 3, пункт 2-2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 р. передбачено, що виїзд за межі України громадян, що не досягли 16 річного віку у супроводі одного із батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України, який не досяг 16 річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Абзацами 1,2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до абз.9 пп.2, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що з врахуванням обставини справи та інтересів неповнолітньої дитини, позов є підставним, обґрунтованим та підлягає до часткоаого задоволення, а тому [PERSON] [INFO] , слід надати дозвіл на багаторазове вивезення сина [PERSON] [INFO] за межі України до країн-учасниць Шенгенської угоди та країн Європейського союзу, Єгипту, Туреччини на оздоровлення без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини, [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною 16 років, оскільки згідно зі ст.313 ЦК України громадяни України з 16-ти річного віку, мають право на самостійний виїзд за кордон без супроводу та згоди від дорослих за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон, отже при досягнення дитиною 16 років відпаде необхідність у наданні судом дозволу на виїзд. Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому, беручи до уваги, що при подачі позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією №76431 від 25.06.2021, отже вимогу позивачки щодо стягнення в її користь судових витрат зі сплати судового збору слід задоволити, а саме з відповідача [PERSON] у користь позивачки [PERSON] слід стягнути 908,00 грн. сплаченого судового збору. При цьому, судом встановлено, що до матеріалів справи не долучено підтверджуючого документу про сплату витрат на правничу допомогу, а тому у задоволенні вимоги щодо стягнення із відповідача у користь позивачки судових витрат на правничу допомогу слід відмовити. На підставі викладеного, Конституції України, ст.ст. 19, 150, 155, 157, 160 СК України, ст.313 ЦК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»,

Outcome: dismissed