Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила розділити спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 2/3 частини зазначеної квартири, залишивши у власності [PERSON] 1/3 частину квартири, та транспортний засіб, автомобіль марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію №1238 від 25.08.1998 року, визнавши за нею право власності на 2/3 частини зазначеного транспортного засобу, стягнути з [PERSON] на її користь 13 333 грн. 00 коп. як вартість 2/3 частини зазначеного транспортного засобу, залишивши автомобіль у власності [PERSON] В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 31 серпня 1991 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано 10 липня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис за №64. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач також зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр. № 55 вона придбала нерухоме майно - квартиру за номером 3, що знаходиться у м. Кіровограді, по вулиці Гагаріна, у будинку під номером 12, яка складається з двох кімнат 15,4 кв.м., 12,2 кв.м., коридору 8,0 кв.м., кладової 0,5 кв.м., ванної 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., кухні 7,6 кв.м., лоджії 1,3 кв.м., загальною площею 48,9 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., при цьому, в п.8 Договору зазначено, що квартира куплена в шлюбі та є спільною власністю подружжя і розпорядження нею можливе лише за згодою другого з подружжя. Речове право (право власності) на зазначену квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 травня 2013 року. Також в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем було придбано рухоме майно - транспортний засіб марки ЗАЗ-11020635, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований за відповідачем [PERSON], на підставі свідоцтва про реєстрацію № 1238 від 25.08.1998 року. Позивач також зазначила, що відповідач, будучи зареєстрованим у вищевказаній квартирі, у вересні 2014 року забрав всі свої особисті речі та вибув в інше місце проживання, при цьому не бажає спільно утримувати квартиру, або її поділити, що порушує її (позивача) права розпорядження частиною свого нерухомого майна. Крім того, позивач зазначила, що вона є інвалідом ІІ-ої групи з дитинства безстроково, отримує пенсію, та на її утриманні знаходиться повнолітній син, який навчається на ІІ-му курсі Кіровоградського державного педагогічного університету імені [PERSON], в свою чергу відповідач не дбає про інтереси сімї, на підставі чого та виходячи з положень ст.70 СК України, вважає, що її частка у спільному майні подружжя має бути збільшена до 2/3 частини, а відповідачу має бути визначена 1/3 частина. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили їх задовольнити, та з урахуванням визначеної судовою автотоварознавчою експертизою ринкової вартості транспортного засобу в розмірі 19 478 грн. 12 коп., просили стягнути з відповідача грошову компенсацію, що становить 2/3 частини від зазначеної ринкової вартості транспортного засобу. Відповідач [PERSON], будучи присутнім в попередніх судових засіданнях, та в його інтересах представник під час судового розгляду справи позовні вимоги визнали частково, не заперечували щодо поділу спільного майна подружжя, при цьому, не відступаючи від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна, просили поділити майно (квартиру та транспортний засіб) в рівних частинах, сплативши позивачу грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу, що, виходячи з вартості 19 478 грн. 12 коп., становить 9 739 грн. 06 коп. Заслухавши пояснення позивача та в її інтересах представника в обґрунтування позовних вимог, представника відповідача, враховуючи пояснення відповідача, надані останнім в попередніх судових засіданнях, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону, які регулюють спірні правовідносини, разом з тим такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі (позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]О.), що останні з 31 серпня 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 10 липня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис за №64. Від шлюбу сторони мають дитину сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії ІІІ-ОЛ №293604, в якому батьками зазначені «Батько» [PERSON] та «Мати» [PERSON]А.), який на теперішній час є повнолітнім. Судом також встановлено, що під час шлюбу сторонами було спільно нажито майно: нерухоме майно - двокімнатна квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №2053, загальною площею 48,9 кв.м, у т.ч. житловою площею 27,6 кв.м, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 травня 2013 року за [PERSON], а також рухоме майно - транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІС №121904 від 28 серпня 1998 року. Зазначені обставини сторонами не заперечувалися на підставі чого є такими, що не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Аналогічне положення закону було закріплено й у ст.ст. 22, 28 КпШС України (в редакції 1963 року), який був чинний на час придбання сторонами спірного майна (квартири та транспортного засобу). Квартира [ADDRESS] та транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], придбані у шлюбі та є обєктами спільної сумісної власності сторін як подружжя, що не заперечувалося сторонами по справі, а тому їх частки є рівними. Будь-якої домовленості між сторонами щодо їх часток у праві власності на зазначене спірне майно не було. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.п.22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч.3 ст.368 ЦК України відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4 ст.71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.5 ст.71 СК України). Позивач [PERSON], предявляючи до суду позов про поділ майна подружжя, на обгрунтування позовних вимог зазначила, що з відповідачем [PERSON] згоди про поділ спільного майна подружжя (квартири та автомобіля) не досягнуто, при цьому, зазначене майно за відсутності домовленості щодо його поділу з відповідачем, позивач просила розділити в судовому порядку, відступивши від засад рівності часток, збільшивши при цьому її частку у спільному майні подружжя до 2/3 частини, посилаючись при цьому, як на обставини, що мають істотне значення, на те, що вона є інвалідом ІІ-ої групи з дитинства безстроково, у зв'язку з чим, за рекомендаціями лікарів їй необхідно займатися лікувальною гімнастикою для укріплення м'язів спини та є необхідним купувати додатково тренажери та встановлювати їх в квартирі, у звязку з чим їй має бути визначена більша частина спільної сумісної власності, ніж відповідачу. Крім того, зазначила, що на її утриманні перебуває повнолітній син, а також під час судового розгляду справи додатково зазначивши як на обставини, що мають істотне значення, про те, що відповідач умисно пошкодив спільне нерухоме майно та не ніс фінансових витрат на його утримання. Судом відзначається, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували наявність, відповідно до Закону, істотних обставин або підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя. При цьому, зазначені вище доводи позивача не є, на переконання суду, тими істотними обставинами, за яких суд може відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, виходячи з того, що цільове призначення жилого приміщення (квартири), є, перш за все, постійне або тимчасове проживання в ній осіб, а необхідність позивача займатися лікувальною фізкультурою та фізичними вправами на тренажерах може бути реалізована останньою безпосередньо в тренажерних залах та відповідних обладнаних в медичних закладах кімнатах для заняття лікувальною фізкультурою. Крім того, під час судового розгляду справи судом встановлено, що сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], який продовжує навчання та є студентом Кіровоградського державного педагогічного університету імені [PERSON], крім того, судом встановлено, і зазначені факти сторонами не заперечувалися, що і позивач [PERSON], і відповідач [PERSON] зверталися до суду з позовами про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, та відповідними судовими рішеннями, які набрали законної сили, їм було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що в період жовтня-листопада, 2014 року за дорученням [PERSON] вони виконували ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS], замінювали вхідні та міжкімнатні двері, відповідача [PERSON] бачили лише один раз. Зазначили, що на кухні була пошкоджена одна з розеток, яку вони відремонтували, та був залитий клеєм замок на вхідних дверях, при цьому, вони особисто не бачили, що саме відповідач пошкодив розетку та залив клеєм замок. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач та відповідач є його батьками, до вересня, 2014 року всі разом проживали в [INFO]. приблизно в 20-их числах вересня 2014 року батько залишив квартиру, в кінці вересня, 2014 року він також залишив квартиру, переїхавши жити до батька, після чого мати за власною ініціативою почала робити в квартирі ремонт, змінивши при цьому вхідні двері та помінявши замки. В середині грудня, 2014 року він разом з батьком повернулися до квартири, в якій продовжувався ремонт. Крім того, свідок зазначив, що батько майно в квартирі не псував. Свідок [PERSON] пояснила, що в період липня-серпня, 2013 року допомагала [PERSON] переносити меблі з зали та готувати кімнату до ремонту, при цьому, приблизно в середині вересня, 2014 року позивач [PERSON] почала робити ремонт в квартирі, змінивши при цьому вхідні двері та замки, та не давала ключі від вхідних дверей відповідачу [PERSON] Свідок також зазначила, що останній раз була в квартирі приблизно в серпні, 2014 року, при цьому в спальні та прихожій ремонту не було. Аналізуючи в сукупності зазначені покази свідків, судом не встановлено, що відповідачем [PERSON] вчинялися дії, направлені на умисне знищення чи пошкодження спільного майна квартири, яка є обєктом поділу, на підставі чого зазначені доводи позивача про те, що відповідач пошкодив зазначене майно є недоведеними, а так само, є неналежними доказами по справі, надані позивачем в якості речових доказів фотофіксації обєкту «Вхідні двері за адресою [ADDRESS]», датовані 13.10.2014 року, з тих підстав, що вони не містять будь-якої інформації щодо предмета доказування. З огляду на викладене вище, виходячи з положень ст.11 ЦПК України, в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача [PERSON] в частині поділу обєкту нерухомого майна - квартири, визнавши в порядку поділу спільного майна подружжя за кожним із сторін право власності на 1/2 частину квартири №3, що знаходиться в будинку №12 по вул.Гагаріна у м.Кіровограді. Крім того, позивачем предявлено також позовні вимоги до відповідача [PERSON] про визнання за нею право власності на 2/3 частини транспортного засобу, автомобіля марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації за 2/3 частини вартості зазначеного транспортного засобу, залишивши автомобіль у власності [PERSON], які слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Зокрема, позивачем при предявленні до суду позову була визначена ринкова вартість транспортного засобу в розмірі 20 000 грн., з якою не погодився відповідач, у зв'язку з чим за клопотанням позивача по справі була проведена судова автотоварознавча експертиза для визначення ринкової вартості транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], За висновком судового експерта НДЕКЦ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] №4 від 05 березня 2015 року середня ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], станом цін на момент проведення експертизи 05.03.2015 року може складати 25 197 грн. 58 коп., при цьому у висновку зазначено, що при проведенні автотоварознавчої експертизи з наданням об'єкту дослідження величина вартості може змінитися, в залежності від дійсного технічного стану колісного транспортного засобу. В свою чергу, за клопотанням відповідача, судом була призначена додаткова судова автотоварознавча експертиза, при цьому, судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджується, що відповідач [PERSON] умисно приховав, а так само не надав судовому експерту доступ до об'єкта дослідження транспортного засобу ВАЗ-11020635, синього кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до висновку експерта №33 від 10 липня 2015 року судового експерта НДЕКЦ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON], проведеного з оглядом колісного транспортного засобу ЗАЗ -11020635, 1998 року випуску, ринкова вартість конкретно визначеного автомобіля марки ЗАЗ 11020635, 1998 року випуску, тип транспортного засобу легковий комбі, синього кольору, двигун W0374080, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІС №121904 станом цін на момент проведення експертизи 10 липня 2015 року може складати 19 478 грн. 12 коп. З визначеною експертом у висновку експерта №33 від 10 липня 2015 року ринковою вартістю транспортного засобу, що становить 19 478 грн. 12 коп. сторони погодилися. Позивач просила також в порядку поділу зазначеного рухомого майна відступити від засад рівності часток, залишивши транспортний засіб у власності відповідача [PERSON] та стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію за 2/3 частини транспортного засобу, що відповідно до визначеної експертом ринкової вартості конкретно визначеного транспортного засобу в розмірі 19 478 грн. 12 коп. становить 12 985 грн. 43 коп. З огляду на зазначене, судом відзначається, що в частині позовних вимог про поділ рухомого майна, позивачем також не зазначено будь-яких істотних обставин, за наявності яких суд може відступити від засад рівності часток, на підставі чого, та виходячи з заявлених позивачем позовних вимог в порядку поділу між сторонами спільного майна подружжя -транспортного засобу за відповідачем [PERSON] слід визнати право власності на транспортний засіб автомобіль марки ЗАЗ-11020635, 1998 року випуску, тип транспортного засобу легковий комбі, синього кольору, двигун №W0374080, реєстраційний номер [NUMBER], стягнувши з нього на користь позивача [PERSON], за згодою останньої, грошову компенсацію, що становить 1/2 частину вартості транспортного засобу автомобіля марки ЗАЗ-11020635, 1998 року випуску, тип транспортного засобу легковий комбі, синього кольору, двигун №W0374080, реєстраційний номер [NUMBER], в розмірі 9 739 грн. 06 коп., виходячи з ринкової вартості транспортного засобу, що становить 19 478 грн. 12 коп. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.3 ст.88 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом, зокрема, Законом України «Про судовий збір». Встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом ІІ-ої групи, та, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Юридично-експертна компанія «Юрконсалтінг», від 12 листопада 2014 року, ринкова вартість обєкту оцінки двокімнатної квартири, загальною площею 48,9 кв.м, у т.ч. житловою площею 27,6 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] складає 417 592 грн., 1/2 частина від зазначеної вартості становить 208 796 грн. 00 коп. Відповідно до висновку експерта №33 від 10 липня 2015 року судового експерта НДЕКЦ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON], проведеного з оглядом колісного транспортного засобу ЗАЗ -11020635, 1998 року випуску, ринкова вартість конкретно визначеного автомобіля марки ЗАЗ 11020635, 1998 року випуску, тип транспортного засобу легковий комбі, синього кольору, двигун W0374080, реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІС №121904 станом цін на момент проведення експертизи 10 липня 2015 року може складати 19 478 грн. 12 коп., на підставі чого 1/2 частина від зазначеної вартості становить 9 739 грн. 06 коп. З огляду на зазначене, з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, розмір якого визначений в Законі України «Про судовий збір», в розмірі 2 185 грн. 35 коп. До витрат, повязаних з роглядом справи, належать, серед іншого, витрати на правову допомогу; витрати, повязані з проведенням судових експертиз (ч.3 ст.79 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] понесла витрати за проведення по справі судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 175 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією №7 від 07.02.2015 року, відповідач [PERSON] поніс витрати за проведення по справі додаткової судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 1 015 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією №96 від 04.06.2015 року про оплату рахунку за проведення судової автотоварознавчої експертизи №33. Відповідно до розяснень, зазначених в п.45 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII "Про судову експертизу" витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров'я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством. При цьому витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК). Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК України. З огляду на зазначене, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, повязані з проведенням судової експертизи в розмірі 87 грн. 90 коп., в свою чергу, з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі, повязані з проведенням додаткової судової експертизи в розмірі 507 грн. 60 коп. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Як роз'яснено в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач [PERSON] також просила відшкодувати їй понесені витрати на правову допомогу в розмірі 4 867 грн. 00 коп., які слід залишити по фактично понесеним позивачем [PERSON], виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №560 від 05.03.2014 року) надавав правову допомогу позивачу відповідно до договору про надання правової допомоги №48 від 16 вересня 2014 року. Пунктом 4.1 Договору визначено, що за послуги, що надаються адвокатом у відповідності з умовами даного Договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, передбаченому актом виконаних робіт, що є невідємним додатком до даного договору. Відповідно до додатку №1 до Договору про надання правової допомоги №48 від 16.09.2014 року визначено, що сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором становить 2 500 грн. 00 коп.; відповідно до доповнення до додатку №1 до Договору про надання правової допомоги №48 від 16.09.2014 року, укладеного між сторонами 11.09.2015 року, визначено, що сторони домовились, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором становить 5 000 грн. 00 коп. Крім того, зазначено, що дані додатки є невідємною частиною Договору про надання правової допомоги №47 від 09.09.2014 року, в той час як сторони уклали Договір про надання правової допомоги №48 від 16.09.2014 року. Крім того, відповідно до додатку №2 до Договору адвокат зобовязувався на умовах зазначеного договору надати наступні послуги клієнту: приймати участь в судових засіданнях у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, підготувати документи до суду, а саме: скласти позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в той час, як предметом позову по зазначеній цивільній справі є поділ спільного майна подружжя. Відповідно до акту №2 виконаних робіт згідно договору №48 від 16.09.2014 року, від 11.09.2015 року виконано наступні роботи: 2 год. складання позовної заяви, подача адвокатських запитів, ознайомлення адвоката з практикою апеляційної та касаційної інстанцій; 8 год. захист інтересів в Ленінському районному суді м.Кіровограда, при цьому, в зазначеному акті, сторони не визначили будь-який розмір гонорару, як про це було погоджено сторонами в п.4.1 Договору. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката позивачем та в її інтересах представником документально не підтверджені та не доведені, зазначений сторонами розмір гонорару, який було визначено в додатках №1 до Договору про надання правової допомоги в сумі 2 500 грн. та в сумі 5 000 грн., які є невідємними частинами до іншого Договору про надання правової допомоги, а саме №47 від 09.09.2014 року, більш того, погоджений сторонами розмір гонорару не визначено і в акті виконаних робіт від 11.09.2015 року, а так само відсутній належний розрахунок таких витрат, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, та їх (витрат) залишення по фактично понесеним позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial