Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

25.04.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі однієї чверті від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.04.2018 до досягнення дитиною повноліття, та аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 25.04.2018 до досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 02.06.2017 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває повністю на її утриманні. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинено з березня 2018 року, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Відповідач працює помічником машиніста у виробничому підрозділі "Моторвагонне депо Харків" регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця", отримує заробітну плату приблизно 10000 грн 00 к., однак матеріальну допомогу на утримання їхньої малолітньої дитини не надає. Тому вона і звернулась до суду з цим позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду від 24 травня 2018 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження на 19.06.2018. 19.06.2018 судовий розгляд відкладено з причин нез'явлення відповідача на 13.07.2018. 13.07.2018 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з'явилися. Позивач [PERSON] подала заяву про судовий розгляд справи за її відсутністю, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. (а. с. 28). Відповідач [PERSON], який повідомлявся у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, про причини повторної неявки не повідомив, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Факт належного повідомлення відповідача [PERSON] про місце і час розгляду справи підтверджується: поштовим повідомленням про вручення йому 20.06.2018 повістки з викликом до суду на 19.06.2018 (а. с. 20); відомостями довідки про доставку [PERSON] на номер телефону [NUMBER] (зазначений у позові) СМС повідомлення з текстом повістки про виклик до суду на 19.06.2018 (а. с. 21); розпискою про вручення йому повістки про виклик до суду на 13 липня 2018 року (а. с. 27); а також відомостями списку справ, призначених до розгляду у Зміївському районному суді Харківської області, що розміщене на загально доступному офіційному веб-порталі Судової влади України (а. с. 29-30). Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутністю, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з частиною 4 статті 223, частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечувала позивач. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підтвердження доводів позовної заяви позивачем надано копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] та свідоцтва про народження серія [NUMBER], з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, мають дочку [PERSON], [INFO] (а. с. 6, 7). Даними довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1412 від 25.04.2018 та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру №6334-54240302017 підтверджується, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8). За інформацією, отриманою від Зміївської міської ради Харківської області від 03.05.2018 №02-19/470 [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 15). У відповідності зі статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умова для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Позивач надала докази того, що відповідач є батьком їх спільної неповнолітньої дочки, тому зобов'язаний її утримувати до досягнення повноліття, однак між ними не досягнуто згоди щодо порядку участі батька в утриманні дитини. Вимоги щодо розміру аліментів на дитину заявлені з дотриманням положень статей 182, 183 Сімейного кодексу України. У відповідності з частинами 1, 2, 4, 6 статті 84 Сімейного кодексу України, дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Позивачкою у позові стверджувалося, що з нею проживає дитина, яка не досягла трирічного віку; батько дитини, який проживає окремо, має постійний дохід і може надавати їй матеріальну допомогу до досягнення дитиною трирічного віку. Зазначені обставини відповідачем жодним чином не заперечувалися. За таких обставин, враховуючи, що відповідач будь-яких заперечень проти позовної заяви не надав, не спростував повідомлені позивачем обставини наявності у нього можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на утримання його дочки, та 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на утримання дружини, позовна заява [PERSON] про стягування з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини щомісячно до досягнення нею повноліття в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та аліментів на утримання дружини в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, є обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави.

Outcome: approved