Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивачі) звернулися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0539 га., розташовану за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON], [PERSON].), а саме: за [PERSON] - на 1/6 частку від 1/3 частки; за [PERSON] та [PERSON] на 5/12 часток від 5/6 часток. Позов обґрунтований такими обставинами. [INFO] помер [PERSON], який був чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] і [PERSON] [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] і, відповідно, баба [PERSON] і [PERSON] Ще один син [PERSON] помер [INFO]. Померлі були власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,0539 га., переданої у власність для обслуговування вищевказаного будинку. Для оформлення спадщини позивачі звернулися до Сьомої київської державної нотаріальної контори і отримали свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок: [PERSON] - на 3/24 частин, успадкованих після смерті чоловіка; [PERSON] та [PERSON] - на 21/48 частин кожна, успадкованих після смерті баби. У видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріус відмовив пославшись на те, що оскільки земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності померлих, їх частки у праві власності не визначені. У відзиві на позов Київська міська рада просила розглянути справу у відсутність її представника на підставі поданих позивачами доказів та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Головне територіальне управління юстиції у м. Києві надало письмові пояснення на позов та просило розглянути справу у відсутність його представника. Нез'явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.1998 № 215 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули у спільну власність земельну ділянку площею 0,0539 га., кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території м. Києва у Дарницькому районі на [ADDRESS], передану для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель за вищевказаною адресою. Вказана обставина підтверджується державними актами на право приватної власності на землю від 24.03.1999, зареєстрованими в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №№ 63-2-00033, 63-2-00034, 63-2-00035 (а.с. 11, 12, 13). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 9). З огляду на відсутність заповіту право на спадкування усього належного [PERSON] майна одержала його мати [PERSON] як єдиний спадкоємець першої черги. Враховуючи, що на час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживала [PERSON] і протягом шестимісячного строку не заявила про відмову від спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно не звернулася і свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина не отримала, проте вказана обставина не впливає на вирішення справи, оскільки закон не визначає строк, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину, має звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, і не пов'язує момент набуття права власності на спадкове майно з одержанням правовстановлюючого документу на нього. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 8). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли належна йому 1/6 частина житловому будинку та відповідна частина земельної ділянки. Заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, а тому право на спадкування належного йому майна одержали спадкоємці першої черги: мати [PERSON], дружина [PERSON] та дочки [PERSON] і [PERSON], однак останні відмовились від спадщини на користь своєї матері. 03.03.2011 державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори видав [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на успадковані ними після смерті [PERSON] частки житлового будинку: [PERSON] - на 3/24 частини, а [PERSON] - на 1/24 частину (а.с. 14, 17). Свідоцтва про права на спадщину на належну померлому [PERSON] частину земельної ділянки не оформлювались і не видавались. [INFO] померла [PERSON] (а.с. 10). Заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті [PERSON] не залишила, а тому її онуки [PERSON] і [PERSON] одержали право на спадкування за законом за правом представлення (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). У 2016 році [PERSON] та [PERSON] звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті баби і 09.06.2017 їм у встановленому законом порядку видані свідоцтва про право на спадщину на відповідні частки успадкованого ними після смерті баби житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в рівних частках - кожній по 21/48 частин (а.с. 18, 21). Постановою від цієї ж дати нотаріус відмовив [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку пославшись на те, що у разі смерті одного із співвласників частка у майні, що належала йому на праві спільної сумісної власності, може бути виділена тільки у судовому порядку, оскільки у нотаріуса немає повноважень виділяти (визначати) частку у спільному майні (а.с. 7). [PERSON] теж звернулася до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку після смерті чоловіка, однак постановою від 17.10.2017 нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії з наведених вище підстав (а.с. 6). Такі дії нотаріуса ґрунтуються на приписах пункту 3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), та Додатку 24 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5 (далі Правила), відповідно до яких при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи і видають свідоцтва за формами, установленими цими Правилами. Оскільки установлені Правилами форми передбачають зазначення у свідоцтві конкретної частки майна, яке спадкується, невизначення часток спадкодавців у спільній сумісній власності на земельну ділянку є перешкодою для одержання спадкоємцями правовстановлюючих документів на успадковане майно. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. Оскільки позивачі є єдиними спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] та [PERSON], саме Київська міська рада, яка представляє територіальну громаду м. Києва, повинна відповідати за даним позовом. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Згідно припису ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Ст. 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї, вважається таким, що прийняв спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до закону право власності спадкоємця на успадковане нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов'язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивачі на час відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцями, а тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи, що [PERSON] після смерті чоловіка, а [PERSON] і [PERSON] - після смерті баби, на підставі закону успадкували відповідні частки у земельній ділянці, але не можуть отримати правовстановлюючі документи на спадщину, яка належать їм з часу відкриття спадщини, їх порушене право підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності на успадковане майно. Визначаючи частки позивачів у земельній ділянці, суд керується відповідними нормами цивільного та земельного законодавства. Так, земельну ділянку на [ADDRESS] у Дарницькому районі м. Києва спадкодавці отримали у спільну власність за розпорядженням (рішенням), прийнятим відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України 1991 р. та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Положеннями чинних на той час Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" передбачались, як і на даний час передбачається, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно. Відповідно до ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР та ст. 17 Закону України "Про власність" спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. Ні Земельний кодекс України 1991 р., ні Цивільний кодекс Української РСР (1963 р.), ні Закон України "Про власність", не визначали, який різновид власності - спільна сумісна чи спільна часткова, виникає в разі одержання за рішенням Ради народних депутатів кількома особами земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Оскільки земельна ділянка була набута спадкодавцями у власність в порядку приватизації, а в державних актах розмір часток у земельній ділянці її власників не зазначений, земельна ділянка була набута у спільну сумісну власність. 23 жовтня 2001 р. Верховна Рада України прийняла новий Земельний Кодекс України (надалі - ЗК України). Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Оскільки цивільні відносини щодо права власності спадкодавців на земельну ділянку виникли під час дії Земельного кодексу України 1991 р., який втратив чинність з 01.01.2002, а право власності на земельну ділянку продовжило існувати, суд на підставі ч. 3 ст. 5 ЦК України керується нормою ст. 120 Земельного кодексу України 2001 р., відповідно до якої частки позивачів у спірній земельній ділянці повинні визначатись пропорційно їх часткам у вартості житлового будинку. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення закону суд дійшов висновку, що успадкована [PERSON] після смерті чоловіка частка земельної ділянки становить 3/24, що відповідає її частці у праві власності на житловий будинок. [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті баби по 21/48 частин земельної ділянки, що теж відповідає їх частці у праві власності на житловий будинок. З огляду на характер спірних правовідносин, підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved