Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

04 квітня 2013 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який просила задовольнити (а.с. 3-6). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Консоль ЛТД", третя особа [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності - задоволено частково. Визнано офісне приміщення будівельний №10, загальною площею 335,1 кв.м., розташоване на 5-му поверсі [ADDRESS] та яке складається з поз.5-501 кабінету, площею 20,3 кв.м., поз.5-502 кухні, площею 3,4 кв.м., поз.5-503 кабінету, площею 259,1 кв.м., поз.5-504 санвузолу, площею 4,7 кв.м., поз.5-505 кабінету, площею 26,3 кв.м., поз.5-506, площею 0,4 кв.м., поз.5-507, площею 0,2 кв.м., поз. 5-508, площею 0,6 кв.м., поз.5-509 тераси, площею 20,1 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. В решті позовних вимог - відмовлено. Зазначено, що право спільної сумісної власності подружжя на офісне приміщення будівельний №10, загальною площею 335,1 кв.м., розташоване на 5-му поверсі [ADDRESS] та яке складається з поз.5-501 кабінету, площею 20,3 кв.м., поз.5-502 кухні, площею 3,4 кв.м., поз.5-503 кабінету, площею 259,1 кв.м., поз.5-504 санвузолу, площею 4,7 кв.м., поз.5-505 кабінету, площею 26,3 кв.м., поз.5-506, площею 0,4 кв.м., поз.5-507, площею 0,2 кв.м., поз. 5-508, площею 0,6 кв.м., поз.5-509 тераси, площею 20,1 кв.м підлягає обов'язковій державній реєстрації в Реєстраційній службі Дніпропетровського міського Управління юстиції Дніпропетровської області /вул. Комсомольська, 56 в м. Дніпропетровську) (а.с. 32-36). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, фактично просить скасувати рішення в частині якою було задоволено позовні вимоги та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині (а.с.45-49). Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, виходячи з наступного. Судом 1 інстанції встановлено, що 22 грудня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №1755 та видано свідоцтво про шлюб [NUMBER]. 04 лютого 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «КОНСОЛЬ ЛТД» укладений договір пайової участі в фінансуванні будівництва багатофункціонального офісного центру №0479/304-50. Відповідно до п.1.1 вказаного договору, учасники по договору зобов'язуються спільно діяти без утворення юридичної особи, на підставі об'єднання своїх пайових внесків для досягнення спільної мети: будівництво багатофункціонального офісного центру з торгівельно-виставковими площами «Цивілізація» на розі вул. Мечнікова та вул. Сєрова в м. Дніпропетровську. Згідно з п.3.6.1 вказаного договору, доля пайщика [PERSON] в натурі виділяється у вигляді офісного приміщення будівельний номер 10, на 5-му поверсі, загальною площею 334,2 кв.м. Пунктом 1.2 вказаного Договору встановлений строк закінчення будівництва об'єкта - ІІІ квартал 2008 року, а пунктом 1.2. встановлений строк виділення долі в натурі - ІІ квартал 2008 року. Вказаний договір підписано сторонами, а отже останні погодились на його умови. На виконання п.3.1 укладеного договору пайщиком [PERSON] внесено пай в сумі 769 800 доларів США, що підтверджується довідкою ТОВ Фірма "Консоль ЛТД" станом на 12.05.2009 року. Відповідно до п.3.11 Договору при умові виконання зобов'язання, зазначеного в п.3.1 Пайщик повністю набуває право на пайову участь у будівництві та майнове право на отримання в приватну власність долі пайщика. Згідно п.3.12 Договору достатньою підставою для підтвердження права на пайову участь в будівництві об'єкта є договір, підписаний сторонами та скріплений печатками (для юридичних осіб), та документи, що підтверджують внесення паю в повному обсязі в межах строку, зазначеного в договорі. Згідно з технічним паспортом на частину адміністративної будівлі комерційного призначення незавершеного будівництва по [ADDRESS], офісне приміщення, будівельний номер 10 на 5-му поверсі в літ.А складається з: поз.5-501 кабінету, площею 20,3 кв.м., поз.5-502 кухні, площею 3,4 кв.м., поз.5-503 кабінету, площею 259,1 кв.м., поз.5-504 санвузолу, площею 4,7 кв.м., поз.5-505 кабінету, площею 26,3 кв.м., поз.5-506, площею 0,4 кв.м., поз.5-507, площею 0,2 кв.м., поз. 5-508, площею 0,6 кв.м., поз.5-509 тераси, площею 20,1 кв.м., а всього загальною площею 335,1 кв.м. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності, суд 1 інстанції виходив з того, що договір участі в фінансуванні будівництва багатофункціонального офісного центру №0479/304-50 укладено [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою та кошти, внесені [PERSON] в якості паю, за ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже речове право на долю пайщика за договором участі в фінансуванні будівництва багатофункціонального офісного центру №0479/304-50 від 04.02.2008 року також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що відповідає положенням ст.61 СК України, яка визначає коло матеріальних об'єктів, які не вилучені з цивільного обороту та підстави такого набуття. Із вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується, оскільки вони згорблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції фактично визнав право спільної сумісної власності подружжя на об'єкт незавершеного будівництва, яке не введено в експлуатацію, при цьому зазначив, що воно підлягає державній реєстрації, що не відповідає нормам матеріального права. Так, згідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації. Згідно ст. 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, в тому числі, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Частиною 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Отже, об'єкт будівництва набуває статусу новоствореного нерухомого майна лише після завершення будівництва, прийняття об'єкта в експлуатацію та здійснення державної реєстрації права власності на нього. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як вбачається із матеріалів справи, жодних доказів виконання відповідачем прийнятих на себе за договором зобов'язань не надано, офісне приміщення будівельний номер 10 на 5-му поверсі по [ADDRESS] [PERSON] не передане, об'єкт в експлуатацію не введений та не здійснено державної реєстрації права власності. Суд 1 інстанції на вищезазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову. При цьому колегія наголошує, що посилання апелянта в апеляційній скарзі щодо не дотримання судом 1 інстанції норм процесуального права в частині підвідомчості судової справи є безпідставними. Так, у зв'язку з набранням чинності Законом України від 22 грудня 2011 р. N 4212-VI "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначений Закон викладено в новій редакції. Закон набрав чинності 19 січня 2013 р. (за винятком окремих його положень). Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема щодо спорів з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство. Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 р. N 5405-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань" розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" доповнено пунктом 11, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Враховуючи пункт 11 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", вимоги статті 15 ЦПК, статті 12 ГПК, та виходячи з дати порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника (19.07.2012 року), колегія суддів вважає, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 р., не впливають на визначення юрисдикції по справі, з вищезазначених підстав і вона обґрунтовано розглядається в порядку цивільного судочинства. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed