Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

20 липня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду з позовом до відповідачів [PERSON], відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, виключення з акту опису та арешту майна квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 20 серпня 1977 року. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу цієї квартири в інтересах сім'ї в якості покупця укладав відповідач [PERSON] Вказаний договір укладено 28 лютого 2013 року у м.Першотравенську, з узгодженою сторонами ціною 55 750,00 гривень, та посвідчено приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу. Вважає, що вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нещодавно їй стало відомо, що за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з її чоловіка стягнуто грошову суму в розмірі 82 541,82 гривень, та за цим рішенням відкрито виконавче провадження відділом державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції. За цим провадженням 14 липня 2015 року державним виконавцем Сідьком Д.В. було складено акт опису та арешту майна, яким описано і накладено арешт на вказану квартиру з метою подальшого примусового продажу її в рахунок погашення боргу її чоловіка. всі її пояснення державному виконавцю про те, що арештоване майно є спільною сумісною вартістю - ним було проігноровано і її майнові права ним не були враховані при складанні вказаного акту опису та арешту майна, а її чоловік пояснив їй, що на теперішній час не може виділити належну їй частку квартири та оформити це у відповідності до законодавства, тому що квартира знаходиться під арештом і всі дії по відчуженню її частки заборонені. Станом на теперішній час ринкова вартість спірної квартири складає 78 331,00 гривень. Просить суд поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею право особистої власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], виключити з акту опису та арешту майна від 14 липня 2015 року вказану квартиру. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, з позовними вимогами згідний та просить їх задовільнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав суду свої заперечення проти позову, в яких зазначив, що 25 травня 2015 року до відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції, разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження, надійшли виконавчі листи, видані на виконання рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області у справі № 188/1033/14-ц, яке набрало чинності 20 квітня 2015 року, а саме: - виконавчий лист № 188/1033/14-ц, виданий 25 травня 2015 року Петропавлівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 6000 доларів США, що становить 80 982 грн., судовий збір - 809,82 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 750 грн., а всього 82 541,82 грн.; - виконавчий лист № 188/1033/14-ц, виданий 25 травня 2015 року Петропавлівським районним судом про стягнення з [PERSON] (позивача) на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 8 000 грн., судовий збір - 80,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 750 грн., а всього 8 830,00 грн. 26 травня 2015 року, у відповідності до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження із наданням боржникам ([PERSON] та [PERSON]) строку для самостійного виконання до 02 червня 2015 року, копії яких, цього ж дня, були направлені сторонам виконавчого провадження, за адресами, згідно виконавчого документа. 30 травня 2015 року, вищевказані постанови про відкриття виконавчого провадження були отримані боржниками, про що свідчить заява їх представника від 02 червня 2015 року. Згідно наданої боржником - [PERSON] (позивачкою) копії квитанції від 02 червня 2015 року, сума коштів яка підлягала стягненню з неї, згідно вищезазначеного виконавчого документа, у сумі 8 830,00 грн. сплачена у повному обсязі. Згідно чого, в подальшому, виконавче провадження відносно стягнення з неї грошових коштів, згідно рішення Петропавлівського районного суду у справі № 188/1033/14-ц яке набрало чинності 20 квітня 2015 року, було завершено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Боржником - [PERSON] рішення суду у строк наданий для самостійного виконання, виконано не було. Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Згідно чого, з метою виконання рішення суду, державним виконавцем було розпочато його примусове виконання. За результатами вжитих державним виконавцем заходів, було встановлено, що за боржником - [PERSON], зареєстровано автомобіль та однокімнатну квартиру [ADDRESS] право власності на яку виникло у боржника на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2013 року. 25 червня 2015 року на адресу боржника, а саме: [ADDRESS], було направлено повідомлення про обов'язок з'явитись 03 липня 2015 року за місцезнаходженням належного йому майна ([ADDRESS]) для прийнятті участі у проведені виконавчих дій з примусового виконання рішення суду, та надання для опису належних йому квартири та автомобіля. В подальшому, 08 липня 2015 року, аналогічне повідомлення на 14 липня 2015 року, було вручено під підпис дружині боржника - [PERSON] для передачі чоловіку. Частиною 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. 14 липня 2015 року, вищевказані вимоги державного виконавця, боржником були виконані. За вказаною адресою було надано доступ до квартири та автомобіля. Крім цього, боржником було надано заяву про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по зазначеному виконавчому документу на належну йому квартиру [ADDRESS]. Згідно чого, державним виконавцем було складено відповідний акт опису й арешту майна - зазначеної квартири. Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, згідно рішення Петропавлівського районного суду по справі № 188/1033/14-ц, яким з [PERSON] були стягнуті грошові кошти на користь [PERSON] вбачається, що дані кошти були отримані від [PERSON] за продаж спільного майна подружжя [PERSON] за їх спільним рішенням. Що свідчить про те, що отримані від продажу спільного майна кошти, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а договір на продаж майна укладений в інтересах сім'ї. Згідно чого отримані кошти, які підлягають поверненню згідно рішення суду, є також боргом подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтею 71 СК України передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 73 СК України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Рішенням Петропавлівського районного суду по справі № 188/1033/14-ц, яким з [PERSON] були стягнуті грошові кошти на користь [PERSON], було з'ясовано, що протягом липня - вересня 2011 року, [PERSON] та [PERSON], було отримано від [PERSON] за продаж спільного майна подружжя - домоволодіння по [ADDRESS] зареєстрованого за позивачем [PERSON], 8 000 грн. (що на той час було еквівалентно 1 000 доларів США) та 6 000 доларів США. Що в свою чергу дає право припускати, що подружжям [PERSON] було отримано 7 000 доларів США, або 7000*8=56 000 грн. В позовній заяві позивач зазначає, що спірне арештоване майно було придбано [PERSON] в інтересах сім'ї, згідно договору від 28 лютого 2013 року за ціною 55 750,00 грн. Слід звернути увагу на те, що сума коштів, за які була придбана спірна квартира, майже дорівнює сумі коштів отриманих подружжям [PERSON] від [PERSON], що в свою чергу вказує на те, що арештована квартира придбана на кошти, які підлягають стягненню за вищевказаним виконавчим документом, та є майном, на яке згідно вищезазначеним нормам закону, може бути накладено стягнення. Також, посилання позивача на те, що лише нещодавно їй стало відомо про стягнення з її чоловіка за рішенням Петропавлівського районного суду грошової суми у розмірі 82 541,82 грн. є необґрунтованими, оскільки про дану суму боргу їй було відомо на протязі тривалого часу, про що свідчить рішення Петропавлівського районного суду, заява її представника в якій зазначено дату отримання подружжям [PERSON] постанов про відкриття виконавчого провадження. Крім того, твердження позивача про неможливість її чоловіком виділити належну їй частку квартири та оформити це у відповідності до Закону, у зв'язку з перебуванням квартири під арештом, та що є підставою для звернення до суду, не мають законодавчого обґрунтування, так як однокімнатна квартира є неподільною річчю, та згідно вищеперелічених норм законодавства, поділу не підлягає. Крім того, позивач, не просить суд поділити інше належне їй з боржником на праві спільної сумісної власності майно, яке було придбано ними за час шлюбу. Викладені обставини, дають право припускати,що позивач - [PERSON], умисно чинить перешкоди для виконання судового рішення, та дані дії можуть бути класифіковані, відповідними органами, як злочинні, згідно ст. 382 КК України. Наведені позивачем норми Закону України «Про виконавче провадження» та ЦПК України, на підставі, яких, на її думку, позов підлягає задоволенню, не містять жодних обґрунтувань позовних вимог, що в свою чергу вказує на недоведеність та законодавчу необґрунтованість заявленого позову. Так, наприклад, ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» взагалі не містить п. 7. У справах про виключення майна з опису завжди залучається два або більше відповідачів: боржник; особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, в необхідних випадках - особа, якій було реалізоване майно. Коли опис проводиться для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, відповідачем притягується відповідний фінансовий орган ( п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року.) В порушення зазначених норм, позивачем не було залучено в якості відповідача стягувача у виконавчому провадженні - [PERSON], в інтересах якої було накладено арешт на спірне майно. Наведені факти повністю спростовують викладені позивачем обставини та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодна норма Закону, на які посилається позивач, не регулює заявлених позовних вимог. В свою чергу, дії позивача, є спрямованими на унеможливлення виконання судового рішення та мають бути класифіковані у відповідності до ч. 1 ст. 382 КК України. Просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частиною 2 ст. 73 СК України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Вважає, що відповідач [PERSON] винен їй грошові кошти за укладеним ним договором в інтересах його сім'ї, грошові кошти використав на потреби сім'ї, а тому стягнення вірно накладене на спірну квартиру державним виконавцем. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. 20 серпня 1977 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Шлюб зареєстровано Лозівською селищною радою депутатів Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом №12. Копією договору купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2013 року підтверджується, що [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 55 750,00 гривень, які покупець сплатив, а продавець отримала повністю до підписання цього договору. Договір посвідчено 28 лютого 2013 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу за реєстровим номером 230. Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №842779 від 28 лютого 2013 року підтверджується, що за [PERSON] зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Висновком про оцінку майна: однокімнатної квартири [ADDRESS] від 01 липня 2015 року підтверджується, що ринкова вартість вказаної квартири 78 331,00 гривень. Копією рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2015 року, яке набрало законної сили 20 квітня 2015 року, підтверджується, що з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 8 000,00 гривень, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, що становить 80 982,00 гривень, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 918,74 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 гривень. 26 травня 2015 року, у відповідності до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем були винесені постанови про відкриття виконавчого провадження із наданням боржникам ([PERSON] та [PERSON]) строку для самостійного виконання до 02 червня 2015 року, копії яких, цього ж дня, були направлені сторонам виконавчого провадження, за адресами, згідно виконавчого документа. 30 травня 2015 року, вищевказані постанови про відкриття виконавчого провадження були отримані боржниками, про що свідчить заява їх представника від 02 червня 2015 року. Згідно наданої боржником - [PERSON] (позивачкою) копії квитанції від 02 червня 2015 року, сума коштів яка підлягала стягненню з неї, згідно вищезазначеного виконавчого документа, у сумі 8 830,00 грн. сплачена у повному обсязі. Згідно чого, в подальшому, виконавче провадження відносно стягнення з неї грошових коштів, згідно рішення Петропавлівського районного суду у справі № 188/1033/14-ц яке набрало чинності 20 квітня 2015 року, було завершено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Боржником - [PERSON] рішення суду у строк наданий для самостійного виконання, виконано не було. За результатами вжитих державним виконавцем заходів, було встановлено, що за боржником - [PERSON], зареєстровано автомобіль та однокімнатну квартиру [ADDRESS] право власності на яку виникло у боржника на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2013 року. 25 червня 2015 року на адресу боржника, а саме: [ADDRESS], було направлено повідомлення про обов'язок з'явитись 03 липня 2015 року за місцезнаходженням належного йому майна ([ADDRESS]) для прийнятті участі у проведені виконавчих дій з примусового виконання рішення суду, та надання для опису належних йому квартири та автомобіля. В подальшому, 08 липня 2015 року, аналогічне повідомлення на 14 липня 2015 року, було вручено під підпис дружині боржника - [PERSON] для передачі чоловіку. 14 липня 2015 року, вищевказані вимоги державного виконавця, боржником були виконані. За вказаною адресою було надано доступ до квартири та автомобіля. Крім цього, боржником було надано заяву про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по зазначеному виконавчому документу на належну йому квартиру [ADDRESS]. Згідно чого, 14 липня 2015 року державним виконавцем було складено відповідний акт опису й арешту майна - зазначеної квартири. Відповідно до ст. 10,11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57-59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права сумісної власності подружжя. У відповідність ч.1 ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" підтверджується, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя і цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 73 СК України передбачає, що за зобов'язання одного з подружжя стягнення може бути накладено на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 177 ЦК України визначено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги результати інтелектуальної творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як вбачається із ст. ст.321, 392 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути противоправне позбавлений цього права, також власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» визначено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. При розгляді справ такої категорії суд зобов'язаний звертати увагу, чи додержані відповідною службовою особо вимоги закону про опис майна. Судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист . Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 року N 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження"передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. При винесенні рішення, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку відповідача - відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області, що підтверджували б його заперечення проти позову в частині того, що сума коштів, за які була придбана спірна квартира, майже дорівнює сумі коштів, отриманих подружжям [PERSON] від [PERSON], що в свою чергу вказує на те, що арештована квартира придбана на кошти, які підлягають стягненню за вищевказаним виконавчим документом, та є майном, на яке може бути накладено стягнення, не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише ґрунтуються на припущеннях, у зв'язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судам, виходячи з покладених на них завдань по охороні від будь-яких посягань прав і законних інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, їх майна, необхідно ці справи розглядати в суворій відповідності із законом. При розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. За правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно роз'яснень п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, за сумісні кошти, придбали квартиру [ADDRESS]. Суд вважає за можливе поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину спірної квартири, залишивши право приватної власності на 1/2 частину вказаної квартири за відповідачем [PERSON] Приймаючи до уваги те, що державним виконавцем було описано та накладено арешт на майно, 1/2 частина якого є власністю позивачки, чим порушені її права, суд приходить до висновку, що 1/2 частину квартири [ADDRESS], слід виключити з акту опису й арешту майна від 14 липня 2015 року. Оскільки право власності на 1/2 частину вказаної квартири залишається за боржником по виконавчому провадженню - відповідачем [PERSON], позовні вимоги позивачки в частині виключення з акту опису та арешту майна від 14 липня 2015 року 1/2 частини спірної квартири, яка належить [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 557,50 гривень за подання позовної заяви, яка містить вимоги майнового та немайнового характеру, ціну позову в подальшому було змінено, так як, згідно висновку про оцінку майна від 01 липня 2015 року ціна спірної квартири становить 78 331,00 гривень, тому судовий збір, який необхідно було сплатити позивачці складає 635,26 гривень. Тому судовий збір, сплачений позивачкою при пред'явленні позову до суду в розмірі 557,50 гривень слід стягти з відповідача [PERSON] на її користь, а також стягти з відповідача [PERSON] недоплачений судовий збір на користь держави в сумі 77,76 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed