Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

29.05.2017 [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що йому відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2003 серії [NUMBER] належить вищевказане домоволодіння. Разом із ним у вказаному приміщенні зареєстровані також його сини - відповідачі по справі. [PERSON] зареєстрований в цьому будинку, однак разом із дочкою та дружиною проживає в с. Комарівка Борзнянського району Чернігівської області, інколи приїжджає до позивача, де в його домі розпиває спиртні напої, обмежує права останнього щодо утримання житлових приміщень, прибудинкової території та господарських будівель. Також [PERSON] зазначає, що є факти посягання на його особисту свободу, здоровя та життя, знищення майна. [PERSON] зареєстрований в будинку позивача, але 17 років проживає в с. Новиця Калуського району разом із сімєю. [PERSON] також зареєстрований в будинку позивача разом із своєю донькою, однак із сімєю проиває в [ADDRESS] [PERSON] зазначає, що відповідачі у житловому будинку та літній кухні пошкодили його майно, електропроводку, умисно позбавили його можливості проживати вдома, а будинок довели до непридатного стану. Спільне проживання на одному подвірї з цими особами для позивача неможливе. Крім того, [PERSON] не впускає останнього до домоволодіння, знищує майно, яке знаходиться у житловому будинку, захаращує подвіря та господарські приміщення, погрожує, що спалить будинок, чим робить неможливим спільне проживання. Щодо інших відповідачів, то позивач вважає, що вони втратили право користування житловим приміщенням через не проживання в ньому більше одного року. На підставі наведеного [PERSON] просить суд: визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] виселити [PERSON] з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просить суд позов задоволити. Вважає, що проживати із синами в одному будинку неможливо через постійні конфлікти, оскільки останні періодично приїжджають до його будинку та виганяють його звідти, не зважаючи на те, що позивач пропонував мирно врегулювати питання їхнього спільного проживання. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, посвідченої судом (а.с. 114), у судому засіданні також підтримав позовні вимоги [PERSON] Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Пояснив суду, що проживає в будинку в [ADDRESS] іншого житла, як в нього, так і в його братів немає. Останні періодично також проживають в цьому домоволодінні. Також зазначив, що жодного разу не притягався до встановленої законом відповідальності за побиття батька. Відповідачі - [PERSON], [PERSON], який являється законним представником малолітньої [PERSON], у судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Жодних заяв, клопотань, відзивів ними до суду подано не було. Представник третьої особи - служби у справах дітей Калуської РДА Дмитрук Ю.П., який діє на підставі довіреності №3 від 09.01.2018 (а.с.144), у судове засідання не зявився. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Середньоугринівської сільської ради народних депутатів Калуського району Івано-Франківської області №30 від 24.07.2003, вирішено оформити за [PERSON] жилий будинок та господарські споруди, що знаходяться в [ADDRESS] в цілому на праві особистої власності (а.с.133). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15.09.2003, домоволодіння за вказаною адресою належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.4, 131). Рішення про реєстрацію прийнято Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 30.09.2003 (а.с.5, 132). Як вбачається із світлокопій паспортів [PERSON], він з 14.06.2014 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.10, зворот); [PERSON] в с. Середній Угринів зареєстрований з 21.04.2003 (а.с.12, зворот); [PERSON] зареєстрований в с. Середній Угринів з 25.01.1998 (а.с. 14, зворот). Згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини Калуської райдержадміністрації №27 від 15.09.2017, надано дозвіл на зміну місця реєстрації проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з адреси: [ADDRESS] Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Жодних доказів здійснення відповідачами перешкод у праві користування та розпоряджання будинком, [PERSON] не надано. Як вбачається із акту від 20.12.2016, складеного комісією у складі секретаря Середньоугринівської сільської ради [PERSON], депутата цієї ж ради [PERSON], інспектора ради [PERSON], встановлено, що [PERSON] зареєстрований та фактично проживає в [ADDRESS]; [PERSON] з дочкою [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але фактично на даний час проживає в с. Грабівка, зі слів сусідів періодично приїжджає додому; [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але фактично разом зі своєю сімєю проживає в с. Новиця; [PERSON] являється власником житлового будинку, зареєстрований в [ADDRESS], але фактично проживає в м. Калуші, періодично приїжджає додому (а.с.8). Згідно акту від 14.02.2017, складеного комісією в складі сільського голови с. Середній Угринів [PERSON], секретаря цієї ради [PERSON], члена виконкому [PERSON], інспектора [PERSON]., фахівця із соціальної роботи Калуської РДА [PERSON], встановлено, що обставини, зафіксовані попереднім актом від 20.12.2016 не змінились (а.с.9). Суд не бере до уваги акт від 14.12.2017, складений комісією в складі члена виконавчого комітету Середньоугринівської сільської ради [PERSON], депутата цієї ради [PERSON], інспектора ради [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 110), оскільки даний акт складений після винесення судом заочного рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (законний представник - батько [PERSON]), третя особа - служба у справах дітей Калуської РДА, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та виселення, а дане рішення скасоване ухвалою суду від 28.12.2017. Також суд не бере до уваги повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с. 143), так як дане повідомлення винесене на підставі зазначеного вище заочного рішення суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідно до вимог зазначеної статті підставою втрати права на користування житловим приміщенням є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Однак, в супереч вимогам даної статті позивач не надає доказів відсутності відповідачів більше одного року в спірному житлі, а навпаки, у судовому засіданні підтверджував факт їх періодичного проживання. Щодо позовної вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] із домоволодіння, що за адресою: [ADDRESS], слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, за змістом вищевказаної статті,виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В позовній заяві вказано, що відповідач [PERSON] постійно вчиняє сварки та бійки, зловживає алкогольними напоями. Суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки вони не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Сам факт звернення до правоохоронних органів, а також наявність зареєстрованого кримінального провадження не може свідчити про протиправну поведінку з боку відповідача, а підтверджуючих документів щодо вжиття правоохоронними органами заходів впливу на [PERSON] або направлення до суду обвинувального акта відносно нього, [PERSON] суду не надано. Таким чином, позивачем не доведено належними доказами твердження про те, що відповідач систематично влаштовує сварки та бійки в спірному домоволодінні. Разом з тим, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Отже, вимога позивача про виселення [PERSON] із спірного будинку, як особу, яка систематично порушує правила співжиття, задоволенню не підлягає так, як не знайшов підтвердження факт застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обовязковою умовою виселення осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення [PERSON] не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Оскільки, позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, так як являється інвалідом ІІ групи (а.с. 18), а в його позові судом відмовлено, то судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed