Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивачка 10.02.2020 року звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Товарна біржа «Центральна Одеська біржа», про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.03.1998 року між нею, [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №4368, за яким позивач придбала 498/1000 частки чотирьох-кімнатної квартири під [ADDRESS] , загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м.. Вказана частка належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна №23075 зареєстрованого ОТБ 17.11.1997 року, зареєстрованого МБТІ м. Одеси у книзі під №249 пр. реєстр 482 на сторінці 56. Також 26.03.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №4369, за яким позивач придбала 502/1000 частки чотирьох-кімнатної квартири під [ADDRESS] , загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м. Вказана частка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого УЖКГ Одеського міського виконавчого комітету 27.10.1997 року, зареєстрованого в Одеському МБТІ Одеси у книзі під №249 пр. реєстр 482 на сторінці 56. Позивачка посилалась на те, що правочини між сторонами були виконанні повністю, квартира відповідачами звільнена та позивачці передані ключі, відповідачі виписалися (знялися з реєстрації) за вказаною адресою, а вона вселилася в квартиру, постійно в ній проживає та утримує квартиру. Вказувала, що право власності на квартиру було за нею зареєстровано. Через невизнання компетентними органами та нотаріусами біржової угоди дійсною, позивачка змушена звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх майнових прав шляхом визнання цієї угоди дійсною. Ухвалою суду від 11.02.2020 року позов було залишено без руху для усунення недоліків. 27.08.2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.03.2020 року було відкрито провадження по справі. Підготовче судове засідання було призначено на 04.05.2020 року. Ухвалою суду від 04.05.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 02.07.2020 року. У судове засідання 02.07.2020 року сторони\~ не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Судове засідання було перенесено на 09.09.2020 року. У судове засідання 09.09.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. Інші учасники процесу поважність причин неявки суду не повідомили та жодних клопотань/заяв по суті справи до суду не подавали. Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15.09.2020 року. Суд, дослідивши\~ та проаналізувавши\~ матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що 26 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме 498/1000 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м. (а.с.5-6). Вказана частка належала [PERSON] на підставі договору купівлі -продажу нерухомого майна №23075 зареєстрованого ОТБ 17.11.1997 року, зареєстрованого МБТІ м. Одеси у книзі під №249 пр. реєстр 482 на сторінці 56. Також, 26 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме 502/1000 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м. (а.с.7-8). Вказана частка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого УЖКГ Одеського міського виконавчого комітету 27.10.1997 року, зареєстрованого в Одеському МБТІ Одеси у книзі під №249 пр. реєстр 482 на сторінці 56. Судом також встановлено, що правочини сторонами виконанні повністю. Право власності за позивачкою було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» на 498/1000 частки квартири - 07.04.1998 року, 482-стр. 57-кн. 249пр. та на 502/1000 частки квартири 07.04.1998 року, 482-стр. 122-кн. 272 пр.. Між тим, указані правочини щодо відчуження часток квартири не були посвідчені нотаріально, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з дійсним позовом. У відповідності до ст. 41 ЦК України (ред. 1963 р)\~ угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Стаття\~\~224 ЦК Української РСР\~(ред. 1963 р.) передбачала, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 1\~Закону України\~"Про\~товарну біржу" врегульовано, що діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Частина 1\~статті 15\~Закону України\~"Про\~товарну біржу" встановила : біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники є членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Частиною 2\~статті 15\~Закону України\~"Про\~товарну біржу" передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 4\~статті 15 Закону України "Про товарну біржу"\~ угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі При вчиненні правочинів всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі- продажу квартири.\~ Отже, за вказаними договорами [PERSON] набула права власності на вказану квартиру. При укладенні договорів купівлі - продажу між сторонами була досягнута угода про всі суттєві умови договору: предмету угоди, ціни, розподілу витрат по її оформленню. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до ст. 204 ЦК України (в ред. 2003р) «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». У відповідності до ст. 220 ЦК України (в ред. 2003р) « Якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним». Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2ч.1ст.3 ЦК України\~ та ч.1\~ст. 321 ЦК України\~ ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та Законом. \~Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 12 вересня 2018 року по справі 522/50/16-ц погодився з судами нижчих інстанцій, що визнали дійсним договір купівлі-продажу, виходячи з того, що на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, крім норм Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до статті 15 якого правочини, зареєстровані на біржі, надалі нотаріальному посвідченню не підлягали. Тобто, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання цього договору на товарній біржі, а тому договір і не був нотаріально посвідчений. При цьому, суд звернув увагу на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню стаття 220 ЦК України (зокрема й в частині доведеності ухилення сторони від нотаріального посвідчення договору), який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу. У свою чергу, частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. У даному випадку, позивачка не може в повній мірі\~ реалізувати своє право власності, передбачене ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 15 ЦК України «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства».\~ Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивачки та задовольнити вимоги щодо визнання правочинів від 26.03.1998 року дійсними. Із приводу вимог [PERSON] про визнання права власності на вказані вище частки квартири суд зазначає наступне. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). З урахуванням положень частини першої\~статті 15 та статті 392\~ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність обставин, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вбачає, що правовстановлюючі документи на частки квартири наявні у позивачки та втрачені не були, право власності було зареєстровано за нею в 1998 році у відповідності до вимог законодавства, чинного на той час. Позивачка зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Окрім того, судом за розглядом справи не встановлено, а позивачем не доведено того, що відповідачі ставлять під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно (частки квартири), як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами, що підтверджується тим, що вказане нерухоме майно належить на праві власності позивачу. За викладених обставин, суд не вбачає підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, для захисту прав позивачки шляхом визнання права власності на частки квартири, придбані нею за договорами від 26.03.1998 року. А отже в цій частині позову суд відмовляє. У відповідності до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial