Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У вересні\~2018\~року\~[PERSON]\~звернувся\~до\~суду з\~\~позовною\~заявою\~до ДП\~«Торецьквугілля»\~про\~стягнення\~заборгованості по\~оплаті\~лікарняних (оплаті\~тимчасової непрацездатності)\~за вересень,\~жовтень-листопад\~2017\~року,\~січень,\~лютий,\~квітень та\~травень 2018\~року та\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні з\~31.05.2018\~року по\~день фактичного\~розрахунку. В обґрунтування позову зазначив, що працював на шахті ДП «шахта Центральна» ДП «Торецьквугілля». 31.05.2018 року був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. В цей же день відповідач не виплатив\~йому\~всі\~належні при\~звільненні\~виплати\~у встановлений\~законодавством\~термін, чим порушив ст.116 КЗпП України. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого ДП\~«Торецьквугілля» позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку не визнає, вважає їх недоведеними, невмотивованими, безпідставними та просить суд відмовити у повному обсязі. Аргументує позицію тим, що позивача звільнено 31.05.2018 року у звязку з виходом на пенсію. На момент звільнення нарахована сума до виплати позивачеві склала 52208,09 грн. (1185,84 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 51022,25 грн. трьохмісячна допомога у звязку з переходом на пенсію згідно Колективного договору). ДП «Торецьквугілля» сплатило зазначену суму наступними платіжними дорученнями: 1185,84 грн. - згідно платіжного доручення № 137 від 07.06.2018 року; 51022,25 грн. - згідно платіжного доручення № 1517 від 08.06.2018 року. Таким чином відповідач вважає, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 08.06.2018 року. ДП «Торецьквугілля» повністю заперечує проти позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у звязку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. ДП «Торецьквугілля» вважає, що заборгованість з оплати лікарняних за 2017-2018 роки не відповідає дійсності, так як на сьогоднішній день заборгованості із нарахованих сум (у відповідності до діючого законодавства України) до виплат [PERSON] не має, у звязку з тим, що за даними Державного реєстру останній місяць сплачених страхових внесків вересень 2016 року. Нарахування і виплата лікарняних будуть проведені коли у розрахунковому періоді будуть сплачені всі страхові внески, та буде донараховані суми до виплат за наступними лікарняними: лікарняний з 18.09.2017 - 27.08.2017 р. буде донараховано 1618,05 грн. - за рахунок коштів підприємства та 1618,05 грн. - за рахунок коштів фонду соціального страхування; лікарняний з 31.10.2017 - 14.11.2017 р. буде донараховано 1703,80 грн. - за рахунок коштів підприємства та 3407,60 грн. - за рахунок коштів фонду соціального страхування; лікарняний з 20.11.2017-29.11.2017 р. буде донараховано 1793,60 грн. за рахунок коштів підприємства та 1793,60 грн. - за рахунок коштів фонду соціального страхування; лікарняний з 21.12.2017 - 09.01.2018 р. буде донараховано 1854,10 грн. за рахунок коштів підприємства та 5562,30 грн. - за рахунок коштів фонду соціального страхування; лікарняний з 08.02.2018 - 21.02.2018 р. буде донараховано 1617,85 грн. за рахунок коштів підприємства та 2911,77 грн. - за рахунок коштів фонду соціального страхування; Загальна сума оплати лікарняних, яка буде донарахована, при умові сплачених страхових внесків, складає 23880,72 грн. (з них 8587,40 грн. - за рахунок коштів ДП «Торецьквугілля» і 15293,32 грн. - за рахунок коштів соціального страхування). Вважають, що діють у відповідності з Порядком обчислення - середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 року і на сьогоднішній день не мають права на нарахування лікарняних у повному обсязі. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, в межах заявлених позовних вимог. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підримала, наполягала на їх задоволенні, додала до матеріалів справи розрахунок заборгованості, згідно якого зазначила, що заборгованість по середньомісячному заробітку складає за період з 01.06.2018 року по 29.11.2018 року 105318,56 грн., заборгованість по оплаті лікарняних, що становить 8587,40 грн. Представник відповідача у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки до суду не повідомила. Суд повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги і заперечення, і зазначає наступне. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Судом встановлено, що позивач\~ з 05.11.2012 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював в якості підземного гірника, забійника на відбійних молотках, гірник очисного забою, що підтверджено записами в трудовій книжці. 31.05.2018 року відповідач був звільнений по ст. 38 КЗПП України, в звязку з виходом на пенсію. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України відповідач виплату всіх належних позивачеві сум в день звільнення 31.05.2018 року не провів. Компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1185,84 грн. відповідач виплатив згідно платіжного доручення № 137 від 07.06.2018 року, 51022,25 грн. трьохмісячну допомогу у звязку з переходом на пенсію виплатив згідно платіжного доручення № 1517 від 08.06.2018 року. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку, трьохмісячна допомога у звязку з переходом на пенсію відповідачем виплачена 08.06.2018 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідач заперечує проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку у звязку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову у звязку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду, посилаючись на ч.1 ст.233 КЗпП. Так, відповідно до ст.233 КЗпП України для працівника установлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зазначаючи про прокуск позивачем строку передбаченого ст. 233 КзПП України відповідач виходить з того, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 08.06.2018 р. Суд не може погодитися з доводами відповідача, з огляду на наступне. Відповідно ст.12 ЦПК однією із засад цивільного судочинства є змагальність сторін - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статею 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У статті 2 КЗпП України також закріплено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Характер трудових відносин між працівником і роботодавцем виявляється у тому, що працівник зобов'язується виконувати певну роботу, а роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати належні умови праці (ст.21 КЗпП). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Згідно зі ст. 19 Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом. Частиною 2 стаття 22 Закону встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 34 Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок). Відповідно до п. 1.2 Порядку у разі настання страхового випадку управління Фонду (далі - Фонд) в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення виконавчої дирекції Фонду в районах та містах обласного значення (далі - робочі органи виконавчої дирекції Фонду) зобов'язані своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які мають на це право, зокрема, допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно з п. 1.8 Порядку, доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим та особам, які мають на це право, проводяться за рахунок Фонду. Ці суми перераховуються на їх особові рахунки в банку або поштовими переказами. Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов'язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін'юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232). Отже, обов'язок з оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. У той же час, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується Фондом. Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року №. 8-рп\\2013 виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Допомога з тимчасової непрацездатності як раз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. За законом саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші пять днів тимчасової непрацездатності. Зазначене свідчить про те, що всі суми, включаючи одноразову допомогу, допомогу по тимчасовій непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Таким чином початком перебігу строку позовної давності, щодо вимог передбачених ст. 117 КзПП слід важати здійснення виплати всіх зазначених сум, в тому числі і сум допомоги по тимчасовій непрацездатності, в тій в частині в якій обов'язок оплати цієї допомоги покладено на роботодавця. Відповідно до довідки №7/11.52 від 14.11.2018 року ВП «шахта «Центральна» ДП\~«Торецьквугілля» платіжним дорученням №349 від 07.11.2018 року здійснено оплату перших пяти днів за відповідними лікарняними листками за період з 18.09.2017 року по 27.08.2017 року у сумі 1618,05 грн., з 31.10.2017 року по 14.11.2017 року в сумі 1703,80 грн., з 20.11.2017 року по 29.11.2017 року в сумі 1793,60 грн., з 21.12.2017 року по 09.01.2018 року у сумі 1854,10 грн. з 08.02.2018 року по 21.02.2018 року в сумі 1617,85 грн., а всього у сумі 8587,40 грн. Згідно платіжного доручення №349 від 07.11.2018 року ВП «шахта Центральна» ДП «Торецьквугілля» сплачено загальну суму 306111,19 грн. Таким чином перебіг тримісячного строку передбаченого ст. 233 КзПП України, щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку розпочався з 08.11.2018 р. Разом з тим позивач звернувся до суду 20.09.2018 р. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку. З урахуванням наведено суд приходить до висновку, що відповідач не виплатив належних звільненому позивачеві сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Затримка фактичного розрахунку відповідача з позивачем складає 111 робочих днів - з 01.06.2018 року до 07.11.2018 року включно. Позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01.06.2018 року по 29.11.2018 року. Однак остаточний розрахунок підприємства з позивачем було проведено 07.11.2018 року, тому середній заробіток слід стягнути саме за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 01.06.2018 року по 07.11.2018 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), складає 829,63 грн., що підтверджується довідкою №7/1152 від 14.11.2018 року\~\~ ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля». Відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України, підгають частковому задоволенню у сумі 92088,93\~(девяносто дві тисячі вісімдесят вісім) гривень 93 коп. (829,63*111 днів). В той же час в задоволенні позовних вимог про стягнення\~середнього заробітку\~ за період з 08.11.2018 р. по 29.11.2018 р. слід відмовити. В позовній заяві позивач також зазначив, що підприємство не виплатило йому заборгованість по лікарняним листам та просив стягнути таку заборгованість. Сторонами не було представлено лікарняних листів суду, водночас, сторони не заперечували їх наявність, це обєктивно підтверджується іншими доказами, зокрема, наданими відповідачем довідками. Згідно абзацу другого частини другої ст.22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування" - оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до довідки №7/11.52 від 14.11.2018 року ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» платіжним дорученням №349 від 07.11.2018 року виплачені суми допомоги по тимчасовій непрацездатності за перші пять днів такої непрацездатності по кожному з відповідних лікарняних листків в сумі 8587,40 грн. З огляду\~на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача допомоги по оплаті тимчасової непрацездатності за лікарняними листками за вересень-листопад 2017 р., січень-лютий, квітень-травень 2018 р. не підлягають задоволенню, оскільки оплату перших п'яти днів такої допомоги роботодавцем здійснено 07.11.2018 р. Зобов'язання ж з оплати решти суми зазначеної допомоги покладаються законодавством на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Таким чином, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача середньомісячну заробітну плату у розмірі 92088,93 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 569,80 грн.

Outcome: partial