Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], залучена в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки Рафалівська селищна рада про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та виділення 1/2 частки нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 травня 19881 року між [PERSON]. та [PERSON] був укладений шлюб, який був розірваний Кузнецовським міським судом Рівненської області 08 жовтня 1997 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 142. Під час спільного проживання в шлюбі з 1988 по 1995 роки подружжям за власні кошти було збудовано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] Рівненської області. Оскільки між ними, як подружжям, частки у праві власності на спірний будинок не визначались, позивач вважає, що спірний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно. Однак, позивачу стало відомо, що відповідачка юридично оформила на себе право власності на спільно збудований житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], Рівненської області. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого на підставі рішення виконавчого комітету Рафалівської селищеої ради від 26.12.2012 № 32, житловий будинок,розташований за адресою: [ADDRESS] Рівненської області, належить [PERSON] на праві приватної власності. Враховуючи те, що юридичне оформлення права власності на новостворене майно або право власності на таке майно, не оформлене відповідно до вимог закону, не змінює статусу цього майна як набутого у шлюбі, тобто спільного майна подружжя, стверджує, що спільно збудований житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] Рівненської області, є спільною сумісною власністю подружжя, набутого за час шлюбу. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати нерухоме майно спільною сумісною власністю та виділення 1/2 частки нерухомого майна. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та пояснили, що спірний будинок збудований у шлюбі, та являється спільним майном подружжя та належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності. Просили суд позов задовольнити повністю. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити, в обґрунтування заперечень проти позову зазначила, що на момент будівництва сторони не були однією сім'єю, проживали окремо та спільне господарство не вели. Пояснила, що згідно рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №7 від 17.05.2002 року [PERSON] була виділення земельна ділянка площею 0,1500 га. Відповідачка стала власником спірного будинку після його реєстрації в 2012 році. Також вказала, що [PERSON] не був зареєстрований та не проживав в [ADDRESS] Рівненської області а весь час до 2012 року був зареєстрований та проживав в м.Кузнецовськ Рівненської області. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до положень частини 1 статті 11, частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦПК України). Судом встановлено, що 08.10.1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видано відділом реєстрації актів громадського стану м.Кузнецовська серії [NUMBER] від 26.07.1999 року. Згідно будинкової книги про реєстрацію громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS] Рівненської області позивач [PERSON] був зареєстрований в ньому з 05.06.2012 року. Із паспорту [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що останній був зареєстрований та проживав в м.Кузнецовськ з 26.07.1983 року по 15.05.2012 року. А з 05.06.2012 року був зареєстрований за адресою буд. [ADDRESS] Рівненської області Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯК №288331, який виданий Володимирецькою РДА, вбачається, що [PERSON] згідно рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №7 від 17.05.2002 року, була виділення земельна ділянка площею 0,1500 га, яка розташована на території Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СА №610909 від 03.07.2012 року [PERSON] зареєструвала в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з надвірними будівлями який розташований [ADDRESS] Рівненської області. Дані обставини сторонами не заперечуються та на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказування в суді. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають обов'язковій державній реєстрації. Під час розгляду справи суду не було надано належних та допустимих доказів для висновку про набуття [PERSON] права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно. Так, за положеннями статей 60,61 СК України нерухоме майно набуто подружжями за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до чч.1,3 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), яке виникає з підстав не заборонених законом. Згідно ч.4 ст.368 ЦК України - майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Спільною частковою власністю в розумінні ч.1 ст.356 ЦК України є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. На підставі положень ч.ч.1-3 ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір частки у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення майна зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Приписами ч.ч.1,4 ст.372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст.370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, що містяться в п.5 Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства,що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" - оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таким чином, проаналізувавши наведені норми законодавства, слід прийти до висновку, що право спільної сумісної власності виникає, коли будівництво велось за рахунок спільних коштів та спільної праці членів сім'ї, тоді жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. В інших випадках спільна власність громадян є частковою, і якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники при надбанні майна не виходили з принципу рівності їх часток, то розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положеннями ч.2 ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.10 п.1.2 Інструкції щодо порядку взаємодії структурних підрозділів, відповідальних за реалізацію державної політики щодо попередження насильства в сім'ї, служб у справах дітей, центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді та відповідних підрозділів органів внутрішніх справ з питань здійснення заходів з попередження насильства в сім'ї, затвердженої Наказом Міністерства України у справах сім'ї, молоді та спорту, Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2009р. №3131/386 - члени сім'ї - особи, які перебувають у шлюбі; проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою; їхні діти; особи, які перебувають під опікою чи піклуванням; є родичами прямої або непрямої лінії споріднення за умови спільного проживання. Отже, зі змісту зазначених норм законодавства слідує, що умовами, за яких особи вважаються членами сім'ї є їх спільне проживання, ведення спільного господарства, спільний побут та взаємні права та обов'язки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його син [PERSON] разом з відповідачкою [PERSON] будували будинок та після завершення будівництва проживали в ньому разом. Батько позивача допомагав їм на будівництві. Коли саме було завершено будівництво він не пам'ятає. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що коли почали будувати будинок він не пам'ятає, з його слів він інколи допомагав їм на будівництві. Чи перебував в той час позивач [PERSON] з відповідачкою [PERSON] в шлюбі він не знає. Також вказав, що відповідача разом з дочкою проживали в будинку після завершення його будівництва. Чи постійно проживав позивач в цьому будинку він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка [PERSON] купила земельну ділянку та почала будувати будинок. Основні кошти на будівництво будинку надала мати відповідачки, яка продала свій будинок і всі кошти відала доньці. Після завершення будівництва [PERSON] проживала в ньому разом з донькою, а позивач в спірному будинку не проживав. Представник залученої в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки Рафалівської селищної ради Володимирецького району [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] участі у будівництві не брав, а якщо і брав то вона його там не бачила. Після завершення будівництва в спірному будинку він не проживав та не був там зареєстрований. Також судом встановлено, що коли будівництво велось активно, сторони не були членами однієї сім'ї, незважаючи на те, що будівництво вели спільно, проте вони проживали окремо зі своїми сім'ями, не були пов'язані спільним побутом, не мали спільного бюджету та господарства. Дані обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON] Відповідних доказів протилежного суду не надано, а тому про право спільної власності сторін на будинок не йдеться. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доводи позивача про те, що будівництво велось за рахунок спільних коштів та спільної праці членів сім'ї не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим, суд оцінює критично покази свідків [PERSON], [PERSON], про те, що [PERSON] надавав кошти на будівництво спірного будинку, та допомагав своєю працею оскільки свідки жодних конкретних фактів суду не надали, а керувалися загальними термінами частина з яких їм стала відома зі слів самого позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін суперечить вимогам закону та ґрунтується на словах позивача його представників та свідків, але не письмовими доказами, дані доводи є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не довів суду, його активної участі працею й коштами у створенні спільної власності - спірного будинку та його проживання в ньому. Оскільки позовні вимоги про виділення 1/2 частки нерухомого майна в спільній власності на будинок є взаємопов'язаними з вимогами про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, тому дані вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. На підставі ст.ст. 60,61,173,176 Сімейного кодексу України, ст.ст.182,210,220,369 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed