Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач ТзОВ "Чагарі" звернулось до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення літ "Ж -1" (ряд 5, місце 5) на вул. П.Орлика, 20А в м. Дрогобичі Львівської області площею 8,2 кв.м, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] 10 жовтня 2013 року; визнати недійсним договір іпотеки вказаного нежитлового приміщення, укладений 24.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON], з тих підстав, що рішенням суду скасовано незаконне судове рішення, яким було визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво зазначене вище нежитлове приміщення, на підставі якого укладено оспорюваний правочин. За таких обставин вважає, що, оскільки судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, а відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків. Зазначає, що оспорюваним договором дарування порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою. Також просить вирішити питання про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав. Доповнив, що посилання відповідачів на те, що оспорюваним правочином жодним чином не порушені права ТзОВ "Чагарі" є надуманим, оскільки рішенням встановлено, що торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувались на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку і саме останнім, а не [PERSON] [PERSON] зокрема, було здійснено таке будівництво. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась, подала суду заперечення , в яких позову не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема вказує, що позивачем не доведено, яким чином договір купівлі-продажу між відповідачами порушує його права та законні інтереси. ТОВ «Чагарі» є неналежним субєктом оскарження рішення суду. Разом з тим, рішення суду, за яким позов ТОВ «Чагарі» про визнання договору дарування спірного майна Ковалик скасовано рішенням апеляційного суду Львівської області. Разом з тим, позивач покликається на рішення суду, які є скасованими. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про можливість розгляду справи у їх відсутність не надали. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Відповідач приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до копії договору дарування нежитлового приміщення, укладеного 10.10.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], р. №698, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала належне [PERSON] на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення загальною площею 8,2 кв.м., позначене на плані літ. "Ж-1" (ряд 5, місце 5), що розташоване на вул. П.Орлика, 20А, в м. Дрогобичі Львівської області. Поряд з цим, 24.05.2015 року було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], між [PERSON] та [PERSON], за яким остання передала в іпотеку спірне нежитлове приміщення з метою забезпечення зобовязань за таким договором. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за [PERSON] , на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення. Отже, судом встановлено, що підставою належності продавцю майна, яке стало предметом оскаржуваного договору, було рішення суду, яке в подальшому було скасовано. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Як на підставу своїх заперечень проти позову відповідачі посилаються на те, що оспорюваним договором дарування жодних чином не порушені права ТзОВ "Чагарі", тому таке не є належним субєктом звернення з даним позовом. Більше покликається на рішення господарського суду, які є скасованими і в визнанні поновленими договорів оренди відмовлено. Однак, вказане не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року встановлено, а відтак, доказуванню не підлягає, що торгове приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувалось на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТзОВ "Чагарі" для будівництва та обслуговування ринку; що саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON], зокрема, було здійснено таке будівництво ринку; що між ТзОВ "Чагарі" та, зокрема, [PERSON], укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. Отже, оскільки зазначеним судовим рішенням встановлено приналежність торгових приміщень саме ТзОВ "Чагарі", а не [PERSON] зокрема, а відтак укладення будь-яких правочинів щодо цього майна, в т.ч. і оспорюваних договорів, порушує права та інтереси вказаного товариства, яке вправі було звернутись з даним позовом до суду. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Порушення прав та інтересів ТзОВ "Чагарі" укладенням оспорюваних правочинів доведено вищенаведеним, а також численними судовими спорами. Так, рішенням господарського суду Львівської області від 25.02.2016 року справа №914/1109/15 в позові ТзОВ «Чагарі» до Дрогобицької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обслуговуючий кооператив «Єдність Разом» про визнання поновленими договорів оренди землі строком на 5 років та зобов»язання укласти додаткову угоду на предмет договору оренди землі відмовлено у позові. Разом з тим, судом звернуто увагу, що при подані позову позивачем було обрано не належний спосіб захисту своїх прав при заявлені позовної вимоги про зобовязання відповідача до укладення додаткових угод. Оскільки відмова, а також наявне зволікання у в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі можу бути оскаржено у суді. Також таким встановлено, що в підтвердження користування земельною ділянкою протягом спірного періоду позивач надав, зокрема, копію декларацій про готовність обєкта до експлуатації будівництво громадської вбиральні та офісних приміщень на вул. П. Орлика, 20А, в м. Дрогобичі Львівської області, замовником якого зазначено ТзОВ «Чагарі». Вказану декларацію зареєстрована Інспекцією Державного архітектурно будівельного контролю у Львівській області 25.03.2013 року. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 року, яка набрала законної сили 11.05.2016 року у справі №442/1638/15-а позов ТзОВ «Чагарі» визнано протиправними та скасовано рішення державного реєстратора за квітень травень 2013 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, що розташоване по вул. П. Орлика, 20а, в м. Дрогобич Львівської області за фізичними особами. Таким чином, суд вважає, що ТзОВ "Чагарі", вправі заявляти вимогу про визнання таких правочинів недійсними і є належним субєктом звернення з даним позовом, оскільки мало в користуванні земельну ділянку, на якій було побудоване нежитлове приміщення, що в свою чергу відчужене за оскаржуваним договором дарування. Поряд з цим, суд вважає, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оскільки судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, а відтак таке рішення не може породжувати жодних правових наслідків, виходячи з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у звязку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Тому ухвалення судом рішення про визнання права власності на нерухоме майно за [PERSON], яке згодом було скасоване, спростовує презумпцію правомірності укладеного в подальшому договорів ( дарування, іпотеки) щодо цієї нерухомості. З огляду на вказане, суд вважає, що укладений між відповідачами правочини не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак його необхідно визнати недійсним. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачів, а саме з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати, зокрема, по оплаті судового збору в сумі 1218,00 грн.

Outcome: approved