Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі - ТОККПНЛ) лікар-психіатр [PERSON] звернулася до суду із заявою про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON]. В обґрунтування заяви покликається на те, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у [PERSON] психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала та просила госпіталізувати [PERSON] у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку. Прокурор Галас Н. В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення заяви, пояснивши, що не вбачає необхідності у примусовому поміщенні [PERSON] у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, оскільки лікарями не встановлено діагнозу на яку саме хворобу страждає [PERSON], також, вважає, що на момент поступлення у лікарню, ймовірно, існувала потреба у її примусовій госпіталізації до психіатричного закладу, однак, на даний час такої необхідності немає, крім цього примусова госпіталізація до психіатричного закладу [PERSON] суперечить практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенню Європейського суду з прав людини від 05 червня 2017 року у справі "Акопян проти України". Представники заінтересованих осіб : Управління соціальної політики виконавчого комітету Тернопільської міської ради та органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради - Лахута І.Ю., Олійник О.О., а також представник Тернопільського національного економічного університету, в якому навчається особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги - [PERSON], у судовому засіданні заперечили щодо задоволення заяви про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] без її згоди. Особа, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги - [PERSON] у судовому засіданні просила не госпіталізовувати її у Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню в примусовому порядку, вказавши, що вона пройде необхідний курс лікування на денному стаціонарі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 10 вересня 2017 року [PERSON] була госпіталізована в четверте психіатричне відділення ТОККПНЛ по ургентних показах у супроводі знайомого [PERSON], у зв'язку із неадекватною поведінкою. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON], [INFO], мешканка м. Тернопіль, вул. Львівська, 9/309 була госпіталізована в 4-е психіатричне відділення ТОККПНЛ 10 вересня 2017 року, по ургентних показах у супроводі знайомого [PERSON] у зв'язку із неадекватною поведінкою. Як убачається висновку комісії лікарів-психіатрів, зі слів сусіда по гуртожитку [PERSON] - [PERSON] змінилась в поведінці з минулого дня. О 06годині 00 хвилин 10 вересня 2017 року вона прибігла до нього в кімнату, мала сильний страх, казала, що за нею слідкують, хочуть її вбити. Після чого, позичила в нього гроші на таксі і поїхала до церкви молитись. Ввечері 10 вересня 2017 року близько 22 години знову прибігла до нього і сильно кричала, плакала, просила допомоги і захисту, вважаючи, що її хочуть вбити, стверджувала, що чує в голові "голоси" людей, які їй погрожують. Знайомим [PERSON] була викликана бригада швидкої допомоги, котра доставила пацієнтку в приймальне відділення ТОККПНЛ. Анамнестичних даних про себе пацієнтка не повідомляє. Зі слів працівників факультету іноземних студентів ТНЕУ, пацієнтка є громадянкою Замбії, з вересня 2015 року навчається в ТНЕУ, проживає в гуртожитку. В січні 2015 року вперше була госпіталізована в ТОККПНЛ в зв'язку із неадекватною поведінкою. Була пролікована і через 4 дні виписана в задовільному стані. Психічний статус пацієнтки: в свідомості. Дезорієнтована в часі і просторі. Мовний контакт формальний. Володіє російською мовою, однак на жодне запитання відповіді дати не змогла. Вигукує окремі фрази на рідній мові, іноді на російській. Мислення розірване, спостерігається галюцинаторна поведінка, розмовляє сама до себе, плаче, прислухається, зажмурює очі, закриває долонями вуха. Критика до свого стану хвороблива. Увага не фіксується. 11 вересня 2017 року [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі: заступника головного лікаря по експертизі Бондаренко О.М., зав. кафедри психіатрії, наркології та медичної психології Венгер О.П., в.о.завідувача 4-им психіатричним відділенням Іванюти О.В. та лікуючого лікаря [PERSON] Було встановлено діагноз: Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії. Із змісту заяви про госпіталізацію вбачається, що підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від її сусіда [PERSON]. На підставі цих відомостей [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром [PERSON], яка підтвердила висновок про необхідність госпіталізації. З приводу необхідності надання [PERSON] психіатричної допомоги у примусовому порядку у Тернопільській обласній комунальній клінічно психоневрологічній лікарні в умовах денного стаціонару психіатричного профілю, без його згоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні заявником не надано, а судом не здобуто доказів на підтвердження наявності у [PERSON] психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути "необхідним в демократичному суспільстві". Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа "Кутцнер проти Німеччини", п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України"). Поняття "приватне життя" у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров'я людини, медичне втручання, ("Гласс проти Сполученого Королівства" від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом ("Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства" від 11 липня 2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію [PERSON], [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоров'я шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обов'язок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. З огляду на зазначені обставини суд приходить до переконання, що в задоволенні заяви представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікаря-психіатра [PERSON] про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] без її згоди слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed