Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

19.05.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача та уточнивши позовні вимоги просив визнати незаконним наказ №29-к від 11.03.2014 р. виданий Головою Загальних Зборів Учасників Товариства Грінберг Евгені про звільнення з роботи працівника Товариства - директора Товариства за сумісництвом [PERSON] згідно з ч. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи"; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2014-02.09.2014 р.р. у розмірі 3308,20 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно наказу №5-к від 05 квітня 2012 р. він приступив до виконання обов'язків Директора за сумісництвом з 5 квітня 2012 р. на умовах неповного робочого дня тривалістю 4 години з 5-ти денним робочим тижнем, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом згідно штатного розпису. Посилається, що утворення і відкликання виконавчого органу товариства відноситься до компетенції загальних зборів товариства п. «г» ч. 5 ст. 41 ЗУ «Про господарські товариства». Згідно наказу №29-к від 11 березня 2014 р. за підписом Голови Загальних Зборів Учасників Товариства "Перші Українські Телемаркетингові Системи", позивача було звільнено з 11 березня 2014 р. в зв'язку з прогулом без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що звільнення за ініціативою власника може здійснюватися тільки за рішенням загальних зборів учасників, а не будь-якого іншого органу господарського товариства. Крім того, позивач зазначає, що підстава для його звільнення не відповідає дійсності, звільнення є незаконним та таким, що вчинене з особистих мотивів. Тому, позивач просив визнати незаконним наказ №29-к від 11.03.2014 року та поновити його на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи". Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2014-02.09.2014 в розмірі 3308,20 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов з урахуванням уточнень підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про дату та час розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно наказу відповідача за №5-к від 05 квітня 2012 року позивач приступив до виконання обов'язків Директора за сумісництвом з 5 квітня 2012 року на умовах неповного робочого дня тривалістю 4 години з 5-ти денним робочим тижнем, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.8). Відповідно до п. «г» ч. 5 ст. 41 ЗУ «Про господарські товариства», утворення і відкликання виконавчого органу товариства входить до компетенції загальних зборів товариства. В свою чергу проведення загальних зборів товариства, у тому числі з питань звільнення директора, має проводитись виключно з додержанням вимог ст. 60, 61 ЗУ «Про господарські товариства» щодо порядку скликання та прийняття рішень. Тобто, звільнення за ініціативою власника може здійснюватися тільки за рішенням загальних зборів учасників. Згідно ст. 47 ЗУ «Про господарські товариства», виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) чи одноособовим (директор, генеральний директор). Згідно ст. 62 ЗУ «Про господарські товариства» у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Судом встановлено, що згідно наказу №29-к від 11 березня 2014 року, на підставі Протоколу №2-2014 від 11.03.2014 р. Загальних зборів Учасників ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи", позивача було звільнено з займаної посади, в зв'язку з прогулом без поважних причин, згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.9). Також з наказу № 29-к від 11 березня 2014 року вбачається, що згідно актів №1 від 05.03.2014 р., №2 від 06.03.2014 р., №3 від 07.03.2014 р. комісією встановлено факт відсутності [PERSON] на робочому місці без поважної причини. Наказ про звільнення позивача підписано головою Загальних Зборів Учасників Товариства Грінберг Евгені. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З цих приписів можна зробити висновок, що основною ознакою прогулу є відсутність працівника на роботі без поважної причини. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, необхідно виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Крім того, ст.149 КЗпП України передбачає, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами)також роз»яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в порушення ч. 1 ст. 149 КЗпП України пояснення з приводу відсутності позивача на робочому місці,в час зазначений у наказі про звільнення, не відбиралися. Також відповідачем не були виконані приписи ч. 4 ст. 149 КЗпП України згідно з якими стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівнику під розписку. З копії наказу про звільнення, наданого позивачем вбачається, що підпис останнього відсутній. Крім того, в наказі № 29-к від 11 березня 2014 року вказано, що згідно актів №1 від 05.03. 2014 р., №2 від 06.03.2014 р., №3 від 07.03.2014 р. комісією встановлено факт відсутності [PERSON] на робочому місці без поважної причини. Проте, відповідачем не надано вказаних вище актів, як і доказів , що свідчать про дотримання процедури звільнення позивача з роботи з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, з копії заяви про злочин, поданої до Печерського РУ МВС України у м.Києві вбачається, що 05.03.2014 року [PERSON] діючи від імені та в інтересах підприємства знаходився в даній установі , т.я останнім подавалися документи про вчинення кримінального правопорушення. Як вбачається з поданої заяви, позивачем, як директором було повідомлено про викрадення печатки підприємства, здійснення банківських операцій на користь громадянина Ізраїль [PERSON], тобто власника ТОВ «Перші Українські Телемаркентингові Системи». Як вбачається з пояснень позивача, 06 та 07 березня 2014 року, позивач знаходився на робочому місці , а також брав участь у досудовому розслідуванні за поданою вище заявою. Оцінюючи матеріали справи, суд вважає, що посилання відповідача про відсутність позивача 05,06,07 березня 2014 року на робочому без поважних причин, є безпідставним та необґрунтованим. З пояснень представника позивача вбачається, що позивача на час розгляду справи в суді, в порядку передбаченого ст.149 КЗпП України не було ознайомлено з наказом про звільнення та належним чином оформленої трудової книжки видано не було. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було пропущено встановлений законом строк на звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про незаконність наказу №29-к від 11.03.2014 року про звільнення позивача з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України та про поновлення позивача на посаді директора за сумісництвом ТОВ "Перші Українські Телемаркетингові Системи". Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до п.8 зазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. З виписки за особовим рахунком позивача вбачається, що заробітна плата [PERSON] за січень 2014 року склала 545,79 грн., за лютий 2014 року склала 594,06 грн. Середньоденна заробітна плата позивача за один день роботи становить 27,80 грн., виходячи з наступного розрахунку: 545,79 грн. (заробітна плата за січень) + 594,06 грн. (заробітна плата за лютий) / 41 (кількість відпрацьованих днів за січень та лютий) = 27,80 грн. Отже, 27,80 грн. х 119 роб. днів (з 11.03.2014 року по 02.09.2014 року) = 3308,20 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача в порядку ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3308,20 грн. Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved