Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Представник позивача просить розірвати договір оренди землі №24 від 01 лютого 2007 року, укладений між [PERSON], [INFO], паспорт серії ММ №563832, виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області, що мешкає за адресою: 64000, Харківська область, Кегичівський район, с. Павлівка і ПСП ім. Щорса, код ЄДРПОУ 00707975; зобовязати відповідача негайно передати йому земельну ділянку загальною площею 6,8105 га, кадастровий №6323183700100010009, що розташована на території Кегичівського району Харківської області, в стані придатному для цільового використання; судові витрати покласти на відповідача. Згідно з позовом, відповідно до державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р2 №769259 позивачеві належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,8105 га, кадастровий №6323183700100010009, що розташована на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області. Зазначену земельну ділянку позивач, згідно з договором оренди землі №24 укладеного 01 лютого 2007 року та зареєстрованого 17 березня 2008 року у Кегичівському відділі Харківської філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за №040869600215, передав в оренду строком на пятнадцять років відповідачу. Відповідно до договору оренди землі відповідач зобовязався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою надавати позивачеві матеріальні блага. Однак відповідач порушив свої зобовязання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою за останні три роки та нехтує терміном та кількістю розрахунків зазначеними умовами договору оренди землі, що є істотною умовою вказаного договору. Станом на 01 серпня 2016 року відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за користування в 2013-2015 роках належною позивачеві земельною ділянкою не видано жодних матеріальних цінностей. На неодноразові його звернення до відповідача про здійснення повного розрахунку за договором оренди останній відповідав відмовою. З наданого суду заперечення, відповідач зазначає, що цей позов одночасно з десятьма іншими, повністю аналогічними та цілком ідентичними за змістом, з бездоказовим набором аргументів. Це є прояв рейдерської атаки, організованої недобросовісними конкурентами. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не має наміру продовжувати договірні відносини з відповідачем, а тому наполягає на розірванні договору оренди належної йому земельної ділянки та її поверненні, з підстав порушення відповідачем строків та розмірів виплати орендної плати за договором. Зазначили, що дійсно позивач отримував продукцію, згідно наданих представником відповідача відомостями, погодились з ними, але зазначили що відповідно до цих відомостей відповідач систематично не доплачував позивачеві орендну плату в розмірі, встановленому договором. Представник відповідача проти позову заперечив, вважає, що позовні вимоги є надуманими, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам. Відповідач зазначає, що позивач регулярно отримував і продовжує отримувати орендну плату, що підтверджується письмовими доказами, якими є копії платіжних документів. Орендна плата виплачувалась в передбачені договором розмірах та строки. Крім того, зазначає, що позивач жодного разу не оскаржував ці обставини. Орендна плата сплачувалась позивачеві після утримання всіх податків, внаслідок чого її розмір зменшувався на відповідну суму. У судовому засіданні досліджені: звіт про оцінку майна №041 від 16 червня 2016 року з копіями державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №769259, експлікацією земельної ділянки, паспорта на ІПН [PERSON], свідоцтва про включення інформації про оцінювача та сертифіката №23/15 субєкта оціночної діяльності (а.с.8-22); інформаційний запит від 20 липня 2016 року (а.с.24,27); копія договору оренди землі №24 від 01 лютого 2007 року з додатками (а.с.57-59); відомості, щодо розрахунку орендної плати, виданої [PERSON] за 2014-2016 роки (а.с.61-126); інші документи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (далі Закон) (в редакції, на момент їх виникнення), іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За положеннями ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Згідно зі ст.12,14,19 Закону договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачаються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, передбачених ч.2 ст.14 Закону України "Про оренду землі", підписання договору оренди та його реєстрації він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, у тому числі й у частині розміру орендної плати (ст. 792 ЦК України, ст.16,21,25 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 статті 31 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є й систематична несплата орендної плати. За правилами статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Статтею 22 вказаного Закону передбачено, що орендна плата може справлятись у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть встановити у договорі поєднання різних форм орендної плати. Отже, розмір оплати погоджується сторонами. Він може визначатися в законодавчому порядку, якщо сторони не погодили інше. Відповідно до ч.2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Судом встановлено, що 01 лютого 2007 року між сторонами був укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,8105 га розташованої на території Павлівської сільської ради Кегичівського району Харківської області строком на 15 років зі сплатою орендної плати у натуральній формі, а саме: 1600 кг зерна, 150 кг соняшнику, 100 кг цукру. Пунктом 10 зазначеного договору встановлено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється автоматично (без додаткової угоди) і індексується відповідно до офіційно встановленого індексу інфляції. Орендна плата вноситься протягом року, не пізніше 31 грудня. Передача продукції в рахунок орендної плати оформляється відповідними документами. Сторони добровільно дійшли згоди щодо такої форми орендної плати, її дійсність підтвердили своїми підписами. Згідно з п.28 зазначеного договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Державна реєстрація договору відбулася 17 березня 2008 року. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Із наданих представником відповідача відомостей, з урахуванням уточнених, про виплату орендної плати за 2014- 2016 роки вбачається, що позивач отримав: у 2014 році 1600 кг зерна (згідно з умовами договору), 100 кг соняшника (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг цукру (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором); 2000 кг силосу, вартістю 800 грн., 600 кг сіна на суму 150 грн., послуги з обробітку городу, отримання яких договором не передбачено. у 2015 році 1600 кг зерна (згідно з умовами договору), 100 кг соняшника (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг цукру (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 2000 кг силосу на суму 800 грн., 600 кг соломи на суму 240 грн. та послуги з обробітку городу, отримання яких договором не передбачено. у 2016 році 1600 кг зерна (що на 400 кг менше, ніж це передбачено договором), 50 кг. цукру (що на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), 100 кг соняшнику (на 50 кг менше, ніж це передбачено договором), натомість отримав 840 кг соломи на суму 180 грн., 784 кг сіна на суму 820 грн., отримання яких договором не передбачено. Додаткових угод щодо зміни форми та розміру орендної плати суду не надано. При цьому, у судовому засіданні представник відповідача пояснив, що недоплата орендної плати у розмірах, встановлених договором, відбувалася з причин утримання з позивача прибуткового податку та військового збору, а видача продукції та надання послуг, не передбачених договором, відбувалася за згодою орендодавця. Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, факт систематичної недоплати позивачеві орендної плати у розмірі та формах, встановлених укладеним між ними договором оренди землі. Водночас, факт отримання послуг та продукції в рахунок орендної плати за землю згідно з наданими відповідачем відомостями, позивачем погоджено, ним не заперечено. Враховано, отримання позивачем інших продукції та послуг (силос, солома, сіно, обробіток городу), що не передбачено умовами договору та ним також не заперечується. Розрахунку суми заборгованості по орендній платі ані позивачем, ані його представником не надано. Тому, суд вважає недоведеним твердження представника позивача про спричинення шкоди внаслідок недоплати орендної плати в розмірі, на який розраховував позивач. Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що факт ухилення відповідача від виконання договірних зобовязань не доведено, доказів спричинення позивачеві шкоди у вигляді позбавлення його того, на що він розраховував при укладені договору, надано не було, в звязку з чим, суд не вбачає підстав для застосування правил ст.141 ЗК України та ст.32 ЗУ "Про оренду землі", як наслідків систематичного ухилення відповідача від виконання договірних зобовязань. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що положення закону, які регулюють спірні правовідносини, вимагають систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання договору оренди. Разом з тим, у даному випадку має місце не систематична несплата орендної плати, а її часткова недоплата через відрахування прибуткового податку та військового збору, що визнано та підтверджено відповідачем. З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що спірний договір оренди не може бути розірваний з підстав систематичної несплати орендної плати. Також суд не погоджується із твердженням позивача про несвоєчасність виплати орендної плати, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, іншого суду не надано, орендна плата виплачувалась у строки, визначені пунктом 10 договору, тобто протягом року, до 31 грудня поточного року. Доводи відповідача, щодо рейдерської атаки з боку позивача, суд також вважає надуманими. Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. З огляду на відмову у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для розподілу судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed