Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання втратившим право власності, застосування наслідків, визнаних рішенням суду недійсних правочинів та вчинення дій. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] Як спадкоємець позивач звернувся до Другої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в установлений законом термін. Однак було виявлено, що після смерті матері позивача належні їй на праві власності земельні ділянки площею 0,0177 га та 0,0314 га, які знаходяться в [ADDRESS], були продані за її довіреністю після її смерті, а саме 22.12.2012 року та 18.04.2013 року -[PERSON] Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2014 року було залишено без змін, дані правочини визнані недійсними. Проте судом не було застосовано наслідків недійсності правочинів, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON], згідно довіреності від 09.11.2012 року посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0177 га, що розташована в [ADDRESS], належної [PERSON] Даний договір було укладено за ціною 10424,00 грн, які згідно п. 2.1 договору та розписок отримав [PERSON] до підписання договору. Про смерть [PERSON], [PERSON] [PERSON] не повідомив. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], якій було надано відповідні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, оригінал довіреності та оригінал паспорта продавця. Згодом [PERSON] була придбана ще одна земельна ділянка у [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], площею 0,0314 га, розташована в [ADDRESS], за ціною 30000,00 грн., які згідно п. 2.1 договору та розписок отримав [PERSON] до підписання договору. Однак про смерть [PERSON] його знову не було повідомлено. Перед укладенням зазначених правочинів, 10.11.2012 року [PERSON] передав [PERSON], який діяв по довіреності, в якості авансу за вищевказані земельні ділянки 25000,00 грн. та [PERSON] надав розписку по одержання цих коштів. 18.04.2013 року [PERSON] передав [PERSON] решту коштів в сумі 15424,00 грн., відповідно до договорів купівлі-продажу від 22.12.2012 року та 18.04.2013 року, та теж отримав розписку. Право власності на вищевказані земельні ділянки було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2014 року, визнано недійсним договори купівлі-продажу вищезазначених земельних ділянок, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на майно відмовлено, оскільки [PERSON] не вимагав застосувати наслідки недійсності правочину та не ставив пирання про скасування реєстрації права власності на спірні земельні ділянки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином державна реєстрація права власності [PERSON] на спірні земельні ділянки є чинною і ніким не скасована, тому вказані земельні ділянки залишаються у його власності і він вважає себе добросовісним набувачем. Оскільки в первісному позові ставляться вимоги про визнання втратившим право власності на майно та застосування наслідків недійсності правочинів, то [PERSON] змушений був подати зустрічний позов про визнання права власності на вищезазначені земельні ділянки. В судовому засіданні представника позивача - відповідача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Зустрічний позов не визнала та надала заперечення (а.с. 82-83) в зв'язку з тим, що 27.02.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів куплі-продажу спільних земельних ділянок недійсними. Дане рішення вступило в законну силу. [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом. В спадщину війшло будинковолодіння [ADDRESS], про те на земельні ділянки, на яких розташоване дане будинковолодіння, [PERSON] не може отримати свідоцтво, так як не вирішено питання про вилучення записів про попереднього власника з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Просить позов [PERSON] задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний підтримав, надав пояснення аналогічні викладені в зустрічному позові. Зазначив, що в ухвалі від 28.04.2014 року Апеляційний суд зауважив, що визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна не тягне за собою автоматичного скасування права власності на набуте майно за цими договорами. Також пояснив, що позивачем [PERSON] невірно обрано захист свого цивільного права, оскільки позивач на момент вчинення спірних правочинів не був власником спірного майна, а отже і не міг бути стороною визнаних судом недійсних правочинів, а тому не вправі застосовувати наслідки недійсності правочинів та вимагати його повернення. Також [PERSON] не доведено жодної підстави для визнання [PERSON] недобросовісним набувачем. Просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Відповідач приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, в зв'язку із зайнятістю на роботі. По суті вирішення позовних вимог покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 26.03.2013 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького РУЮ у Вінницькій області, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до довідки № 189/02-14 від 06.02.2014 року, виданої Другою вінницькою державною нотаріальною конторою, суд вбачає, що після смерті [PERSON], 19.04.2013 року було подано заяву [PERSON], який являється сином померлої, про прийняття спадщини. Інших заяв про прийняття або відмову від спадщини не надходило (а.с.8). Згідно довіреності від 09.11.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON] на виконання договору доручення, попередньо укладеного з повіреним в усній формі, уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в органах державної влади та місцевого самоврядування, в тому числі в органах нотаріату, в органах Держкомзему України, тощо та зокрема, від її імені укладати та підписувати договори купівлі-продажу земельних ділянок, в усіх випадках визначаючи ціни, строки та інші умови договорів на свій власний розсуд, одержати грошові кошти, належні їй за результатами укладених правочинів (а.с. 60). Судом встановлено, що 22.12.2012 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 09 листопада 2012 року та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0177 га, у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 0510137000:03:040:0186, цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва, за ціною - 10424 грн., посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 54-55). Його право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 2505993, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та їх обтяжень (а.с. 56). З наявної в матеріалах справи розписки від 10.11.2012 року, встановлено, що [PERSON], діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності 09.11.2012 року, отримав від [PERSON] аванс в сумі 25000 грн. за продаж земельних ділянок, які розташовані у [ADDRESS], площею 0,0491 га, які належать [PERSON] (а.с. 61). Також, судом встановлено, що 18.04.2013 року між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 09.11.2012 року, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], площею 0,0314 га, у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 0510100000:03:040:0365, за ціною 30000 грн., посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 57-58). Його право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 2619733, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 59). Згідно розписки від 18.04.2013 року, суд вбачає, що [PERSON], діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності 09.11.2012 року, отримав від [PERSON] аванс в кошти в сумі 15424 грн. на виконання умов п. 2.1. Договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані у [ADDRESS], площею 0,0491 га (а.с. 62). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.02.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0177 га, у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва, кадастровий номер земельної ділянки 0510137000:03:040:0186, укладений 22 грудня 2012 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 09 листопада 2012 року та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2964 та визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 0510100000:03:040:0366, укладений 18 квітня 2013 року між [PERSON], що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 09 листопада 2012 року та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №315. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], з участю третьої особи - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності на майно - залишити без задоволення. (а.с. 46-49). Вищевказане судове рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2014 року (а.с. 50-53). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого державним нотаріусом Другої Вінницької державної нотаріальної контори 10.10.2013 року за реєстровим № 2-2133, судом встановлено, що спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], є її син [PERSON], якій належить 47/100 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с. 75). Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], судом вбачається, що власниками зазначеного будинку є [PERSON] - 47/110 і [PERSON] - 53/100 (а.с. 85-87). Згідно витягу з рішення Вінницької міської ради від 19.10.2007 року № 1342, судом встановлено, що [PERSON] передано земельну ділянку [ADDRESS], загальною площею 919 кв.м., в тому числі 470 кв.м. у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, із них 134 кв.м., що знаходяться в межах "червоних ліній" (без права подальшої забудови), 177 кв. м. у власність для ведення садівництва, 272 кв.м., що знаходиться в межах "червоних ліній" в короткострокову оренду строком на 4 роки 10 місяців для ведення садівництва відповідно до договору оренди (а.с.95). Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 268624, виданого 30 липня 2008 року на підставі рішення Вінницьької міської ради від 19.10.2007 року № 1342, померла [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0, 0470 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 90-91). Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особа, яке не є стороною договору, не може заявляти вимогу про визнання правочину недійним та застосування наслідків недійсності правочину. Крім того, відповідно до п.10 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним; у зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину; норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі; не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Отже, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах позивачем невірно обрано спосіб захисту шляхом пред'явлення позову про застосування наслідків їх недійсності (реституції - повернення майна), оскільки між сторонами існують речово-правові відносини щодо права на спірні земельні ділянки, а тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий спосіб - витребування майна. Оскільки позивач на момент вчинення спірних правочинів не був власником спірного майна, тому він не міг бути стороною визнаних судом недійсних правочинів, а тому не вправі застосовувати наслідки недійсності правочину, і вимагати його повернення. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право власності спірними земельним ділянками, не передбачена нормами ЦК України як спосіб захисту цивільних прав та інтересів, і не узгоджується із висновками Апеляційного суду Вінницької області, зазначеними в ухвалі від 28.04.2014 року, який зазначив, що визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна не тягне за собою автоматичного скасування права власності на набуте майно за цими договорами. Щодо вимог, пов'язаних із зобов'язанням приватного нотаріуса ВМНО [PERSON] виключити відповідні записи про державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки за [PERSON], такі вимоги також не підлягають до задоволення, оскільки приватним нотаріусом внесено запис про державну реєстрацію лише 18.04.2013 року на земельну ділянку площею 0,0314 га, кадастровий номер 0510100000:03:040:0365 за договором від 18.04.2013 року. Інший запис про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0177 на кадастровий номер 0510137000:03:040:0186 внесено Державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького МУЮ [PERSON] від 16.04.2013 року за договором від 22.12.2012 року. Таким чином, суд не має законних підстав зобов'язувати приватного нотаріуса здійснити виключення із державного реєстру записів, які він не вносив. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON], суд виходив з наступного. Відповідно до пункту 10 частини третьої постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Таким чином, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (в даному випадку довіреність на розпорядження майном) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту, як визнання добросовісним набувачем. Також, оскільки первісним позивачем ставиться вимога про визнання [PERSON], таким, що втратив право власності на майно, набуте за недійсними договорами купівлі-продажу земельних ділянок, та відповідно оспорюється право власності [PERSON] на земельні ділянки, які [PERSON] не належали, з врахуванням висновків рішення Вінницького міського суду від 27.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28.04.2014 року, та того що позивачем не доведено жодної підстави для визнання [PERSON] не добросовісним набувачем, тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення зустрічного позову. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, на час розгляду справи правовстановлюючі документи [PERSON] визнанні недійсними, проте право власності не припинене згідно реєстру речових прав, права [PERSON] оспорюються позивачем, тому позивач за зустрічним позовом, має право на судовий захист у відповідності до ст. 392 ЦК України. Таким чином, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON], оскільки вимоги його безпідставні і не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Враховуючи, що доводи позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд вважає за можливе його позов задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved