Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області: поліцейський СРПП Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Тріщ Сергій Павлович, про стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями працівників поліції. Свої вимоги обґрунтовував тим, що постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.12.2020 року провадження № 3/0343/506/20 у справі № 343/1646/20 про адміністративне правопорушення за складеним протоколом серії ДПР18 №500007 від 10 вересня 2020 року відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП, закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. У відповідності до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, яку позивач оцінює у 120 000,00 гривень, полягає у тому, що він постійно нервував (негативні емоції, стрес), психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його права на мирне пересування. Також [PERSON] отримував постійні моральні страждання (негативні емоції, нервування, стрес) по факту зміни звичайного способу життя, що викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням багато часу на складання документів для подання до суду. Також завдав значних моральних страждань той факт, що замість притягнення до відповідальності осіб, причетних за керування транспортними засобами в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння,- був складений протокол серії ДПР18 № 500007 від 10.09.2020 року, щодо притягнення до адміністративної відповідальності його, який не мав жодного відношення до керування транспортного засобу. На адресу суду від представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовна вимога не підлягає задоволенню, є необґрунтованою та безпідставною, оскільки Управління патрульної поліції не відноситься до органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а тому не є суб`єктом відповідальності в даному випадку. Крім того, вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача за відсутністю події та складу не є прямою та єдиною підставою до стягнення моральної шкоди. Вважає, що в даному випадку відсутній необхідний суб`єктний склад та немає обов`язкового елементу неправомірності/незаконності дій працівника патрульної поліції, який би був встановлений процесуальним рішенням або актом. Постановою суду про закриття справи про адміністративне правопорушення щодо позивача за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення не було встановлено неправомірності дій інспектора. Від представника\~відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області поступив відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав, мотивуючи, що орган Казначейства не є органом, з якого стягується шкода, оскільки немає в своєму кошторисі передбачених таких видатків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладання відповідальності на Державну казначейську службу України за дії інших органів чи органів місцевого самоврядування. Крім того, вважає, що позивачем не доведено заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, які мають бути встановлені судом і враховані при розрахунку позивачем суми відшкодування моральної шкоди. Вважає, що законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини иіж позивачем та Державною казначейською службою України відсутні. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Представник позивача [PERSON] адвокат Білянський Н.С. в судове засідання не прибув, від нього поступила заява про розгляд справи у відсутності позивача та його за наявними матеріалами справи, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області Корнутій М.В. позовні вимоги не визнав, зіславшись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову. Представники відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 - Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області: поліцейський СРПП Долинського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області Тріщ С.П. не прибув, скерував на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, де вказав, що позовні вимоги не визнає, у вирішенні даної справи покладається на вирішення суду. Заслухавши думку представника відповідача Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] про стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями працівників поліції підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Встановлено в судовому засіданні, що в провадженні Долинського районного суду Івано-Франківської області знаходилась справа про адміністративне правопорушення № 343/1646/20 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст.130 КУпАП. Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.12.2020 року по справі № 343/16/19 було встановлено, що 16 вересня 2020 року до Долинського районного суду Івано-Франківської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення ДПР18 № 500007 від 10.09.2020 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, складений відносно [PERSON] , в якому зазначено, що останній 10 вересня 2020 року о 23.30 год в м.Долина по вул.Б.Хмельницького керував транспортним засобом ВАЗ 21051, н.з. [NUMBER] , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП. Від підпису та пояснень останній також відмовився. З копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 500007 від 10.09.2020, в якому викладена суть адміністративного правопорушення, яке поставлено в провину [PERSON] , вбачається, що надавати будь-які пояснення останній відмовився, що відмічено у протоколі. Документи не вилучалися, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом не видавався. Підписувати протокол [PERSON] також відмовився. Як вбачається з відеозапис на оптичному диску Verbation DVD 4,7GB/120МІN 16х, який був переглянутий у судовому засіданні у присутності [PERSON] та його захисника, та складається з трьох відеофайлів: на першому відеофайлі - 10.09.2020 о 23.30 год - запис з відеореєстратора - нічна пора доби, даних, що стосується правопорушення на відео немає, автомобіль ВАЗ 21051 не зафіксовано, видно лише ділянки дороги; на другому відеофайлі - не вказано час і дату - звучить [PERSON] , чути розмову біля автомобіля, працівники поліції запитують "що за їзда", "чому з`їхав у бік", на що особа відповідає, що все добре; на третьому відеофайлі - зафіксована дата - 2008 рік, з`ясовують особу [PERSON] . Останній вказує, що це не його машина, а батька. Він не їхав, автомобіль стояв. Йому пропонують пройти огляд у присутності свідків, його товаришів, які зафіксовані на відео, однак він йде в зворотньому напрямку від поліції і ще раз пояснює, що нікуди не їхав, на що поліцейський йому відповідає, що тоді він складає протокол за ст.130 КУпАП. На цьому запис завершується. За наслідками судового розгляду зазначеного протоколу, постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10.12.2020 року, провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної\~відповідальності за\~адміністративне правопорушення,\~передбачене ч.1\~ст.130 Кодексу України про адміністративне правопорушення, закрито на підставі п.1 ст.247 Кодексу України\~про адміністративні\~правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. (а.с.6-13). Згідно ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (№ 266/94-ВР). Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідальність за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудовим (службових) обов`язків відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах. Статтями 1, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адмінстративне правопорушення. Таким чином, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Як встановлено із матеріалів справи, в даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою будь-які витрати тощо. Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За положенням ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 5.6 та 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Суд зазначає, що доводи представників відповідачів щодо відсутності моральних страждань позивача спростовуються наступним. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується. Суд зауважує, що відсутність наслідків порушення прав [PERSON] правоохоронним органом у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача внаслідок складання безпідставного протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього та інших дій Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області щодо ініціювання судового провадження за цим протоколом, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а тому суд вважає доведеним факт завдання моральної шкоди незаконними діями та рішеннями працівником Головного управління Національної поліції в Івано-Франківської області. Завдана позивачу моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях порушенні нормальних життєвих стосунків, витрачанні часу та коштів на відновлення прав. Тобто позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте доказів на підтвердження немайнових втрат в сумі 120\~000,00 гривень (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) позивачем суду не надано. Тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в сумі 120\~000,00 гривень є завищеними, їх розмір не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність завдання [PERSON] моральної шкоди, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 800,00 гривень. При цьому суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, передбачено, що центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи те, що позивач, на підставі п.13 ч. 2 ст.3 Закону Україн «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст. 2, 15, 16, 23, 170, 1172-1176 ЦК України, ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved