Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

31.08.2015 [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просив:визначити порядок користування та володіння квартирою №96 в будинку №46 по вул. Горького в м.Борисполі, виділивши йому у володіння та користування кімнату площею 14,6 кв.м., а відповідачу [PERSON] виділити у володіння та користування житлові кімнати площею 11,0 кв.м. та 20,0 кв.м, а коридор, кухню, їдальню, веранду та санвузол (ванну та туалет) - залишити у спільному користуванні та володінні сторін (а.с.2-3). Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в їх спільній з відповідачем частковій власності знаходиться квартира № [ADDRESS] в частках 1/3 та 2/3 відповідно. Наша спільна квартира складається з 3-х жилих кімнат площею - 11.0 м.кв., 14.6 м.кв., 20 м.кв., коридора, кухні, їдальні,санвузла - ванна та туалет, веранди. Позивач зазначає, що вони добровільно не можемо домовитись про порядок володіння та користування квартирою, тому я змушений звертатись до суду. Посилаючись на вимоги ст. 358 ЦК України, позивач просить встановити запропонований ним порядок користування квартирою: Відповідач [PERSON] 09.11.2015 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, прийнятою до спільного розгляду із первісним позовом після усунення недоліків ухвалою суду від 25.12.2015 (а.с.33-34, 55-59,111). В зустрічному позові, після уточнення зустрічних позовних вимог, поданих 13.03.2018 (а.с.215-219), відповідач просить суд : - припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири № [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на її користь 1/3 частину коштів за сплачені нею житлово-комунальні послуги по спільній квартирі в сумі 19088 гривень 03 копійки, а також суму компенсації за частку у спільному майні , що відповідає вартості 1/2 частини за автомобіль «HUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, д.н.з.АІ5364СЕ, який був предметом поділу спільного майна подружжя (рішення Бориспільського міськрайонного судуКиївської області у справі №359/8853/2015 від 27.02.2015 року), в розмірі 55588 грн.38 коп., - стягнути з [PERSON] на її користь суму індексації за порушення виконання зобовязань у розмірі 9978 грн.11 коп. та суму 3% річних за порушення виконання зобовязань у розмірі 4724 грн. 98 коп., а всього грошових коштів в сумі 14703 грн. 09 коп., - стягнути з [PERSON] на її користь спричинену моральну шкоду в сумі 30 000 грн. 00 коп. - стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені судові витрати в сумі виплаченого судового збору в сумі 1 367 грн. 83 коп. та 1965 грн. 50 коп., а також витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп., а всього в сумі 23 333 грн. 33 коп.; - зарахувати вартість грошових компенсацій у розмірі 55 588 грн 38 коп., грошових коштів в сумі 19088 грн. 24 коп. відшкодування за сплачені житлово-комунальні послуги, суму індексації та суму 3% річних за порушення виконання зобовязань у розмірі 14703грн.09 коп., 30000 грн. моральної шкоди, 23333грн.33 коп. складових витрат в рахунок компенсації частки відповідача, що припиняється, стягнувши з неї на користь Позивача різницю в сумі 158646 грн. 84 коп., та розстрочити сплату вартості компенсації на депозитний рахунок суду на період не менше ніж 9 місяців, але не пізніше ніж до кінця грудня 2018 року. Свої уточнені зустрічні позовні вимоги відповідач [PERSON] обґрунтовує наступним. 15.10.2008 року вона та відповідач за договором купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий № 6866, набули у спільну часткову власність квартиру №[ADDRESS] за ціною 385 000 грн. Згідно умов договору та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.12.2008 року їй належить право на 2/3 частини квартири, а відповідачу - 1/3 частина трикімнатної квартири із житловою площею 45,6 кв.м., де частка відповідача у розмірі 1/3 відповідає 15,2 кв.м. цієї площі. Відповідач звертає увагу, що позивач ініціював спір, та просить суд виділити йому в натурі у володіння і користування кімнату розміром 14,6 кв. м., яка відповідає його частці у праві спільної власності, а також, що, виходячи із дійсного розміру житлової площі та розміру житлових кімнат в квартирі (20 кв.м., 11 кв.м, 6 кв.м.), жодна із кімнат не відповідає його ідеальній частці у праві спільної часткової власності (15,2 кв.м.). Відповідач стверджує, що, з огляду на розмір площі кімнат спірної квартири неможливо ані виділити в натурі ідеальну частку в квартирі без втрати її цільового призначення, ані визначити порядок користування із виділом певної кімнати без порушення права будь-кого із співвласників без погіршення житлових умов. Також зазначає, що квартира є неподільною, позивач з 2012 року не проживає в спірній квартирі; спільне проживання з відповідачем є неможливим, оскільки він має іншу сімю, що виключає можливість його проживання разом з ними в спірній квартирі. Також зазначає, що частка позивача у праві спільної власності є незначною і становить лише 1/3 частину, тому, на її думку, існують підстави для припинення права позивача на частку у спільному майні на підставі ст.365 ЦК України. Як стверджує відповідач, припинення права на частку у спільному майні не завдасть відповідачу істотної шкоди його інтересам, оскільки він фактично квартирою не користується більше трьох років з власної ініціативи, має сімю, проживає окремо разом із ними і бажає виділити в натурі в користування конкретну кімнату лише з метою здійснити її продаж на користь третіх осіб, порушивши право відповідача на дане житло. Також звертає увагу, що за відповідно до ст.. 365 ЦК України згоду особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно, і суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення* позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідач вважає, що сума компенсації, яка має бути виплачена позивачу у разі припинення права на частку у спільному майні є значно меншою від її купівельної вартості з тих підстав, що відповідач має перед нею боргові зобовязання, які мають бути зараховані до суми компенсації на користь відповідача за частку в майні, що припиняється. Так, відповідач стверджує, що з вересня 2012 року позивач в спірній квартирі не проживає, повністю самоусунувся від її утримання відповідно останні три роки взагалі не сплачував за житлово-комунальні послуги, як то встановлено приписами ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст. 322 ЦК України та ст.. 815 ЦК України. Загальний розмір втрат, які понесені відповідачем по сплаті за житлово-комунальні послуги за період жовтень 2012 року по січень 2018 року становить загальну суму 57264грн. 08 коп., до утримання будинку та прибудинкової території 16892 грн. 52 коп., послуги з централізованого опалення 40371 грн. 56 коп.грн. Зазначає, що . виходячи із розмірів частки позивача у праві спільної власності - 1/3, він зобовязаний як співвласник приймати участь в утриманні спільного майна та має сплатити в порядку регресу за вказаний період 19066 грн. 03 коп. Також у позивача по відношенню до неї існує зобовязання по сплаті компенсації за частку у спільному майні,що відповідає вартості Ѕ частини за автомобіль «HUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, д.н.н.АІ 5364 СЄ, який був предметом поділу спільного майна подружжя в іншій цивільній справі та згідно з рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі №359/8853/2015 від 27.02.2015 року мав сплатити компенсацію, розмір якої на час постановлення рішення становив 55588 грн. 38 коп. Також зазначає, що позивач дану суму боргу до цього часу так і не виплатив, незважаючи на відкриття 24.04.2015 виконавчого провадження № 47344062 про примусове стягнення зазначеної суми. На думку відповідача, у звязку із значним простроченням терміну виконання зобовязання з вини позивача останній має сплатити їй суму індексації, як компенсацію за прострочення та відшкодування у розмірі 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Враховуючи, що термін прострочення сплати суми 55588 грн. 38 коп. настав у квітні 2015 року і на 01.03.2018 становить 34 місяці, то відшкодування у розмірі 3% річних відпростроченої суми становить 4724 грн.98 коп., а також, враховуючи індекс інфляції за період травень 2015 лютий 2018 року -117,95% сума індексації становить 9978 грн.11 коп. Крім зазначеного, відповідач стверджує, що неправомірними діями відповідача, а саме: невиплатою належних їй сум заборгованості за рішенням суду, несплата комунальних та інших платежів, їй була спричинена значна моральна шкода, внаслідок чого вона опинилась у складному матеріальному становищі, що пригнічує її та принижує її гідність. Вона вимушена постійно звертатись до виконавчої служби, вимагаючи виконання рішення суду, внаслідок чого дуже нервує, через це морально страждає та, посилаючись на вимоги ст. 23 ЦК України спричинену їй моральну шкоду оцінюю у розмірі 30000 грн., яка підлягає стягненню з позивача на її користь. З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що існують правові підстави для стягнення з відповідача належних їй сум та припинення право власності відповідача на частку у спільному майні із врахуванням зазначених відповідачем сум в рахунок компенсації за частку позивача у праві власності на квартиру, що припиняється. Крім того, стверджує, що на її користь підлягають стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Відповідач визнає свої грошові зобовязання перед позивачем [PERSON] щодо компенсації вартості частки у спільному майні на суму 301359 грн. 67 коп., водночас просить зменшити на суму, яка підлягає сплаті на її користь 142712 грн.83 коп., та розстрочити їй сплату вартості компенсації, що становить 158636 грн.84 коп. на 9 місяців, але не пізніше до кінця грудня 2018 року. 25.04.2016 року судом було задоволено клопотання представника позивача та призначено по даній справі судову будівельно-технічну експертизу (а.с.176-177), провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 09.01.2018 провадження у справі було поновлено (а.с.210). В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовну вимогу за первісним позов підтримав, зустрічні позовні вимоги не визнає, вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач позбавлений можливості користуватися належним йому на праві власності майном, іншого житла у власності не має. На даний час позивач із сімєю вимушений проживати за кордоном, де знаходиться на заробітках. Вважає, що відповідачем безпідставно заявлено зустрічний позов, оскільки припинення права власності на частку у спільної частковій власності на квартиру, завдасть позивачу істотної шкоди. Він також зазначає, що позивач не проживав у спірній квартирі у зазначений в зустрічні позовній заяві період, комунальними послугами не користувався і з вимогою про їх сплату відповідач до нього раніше не зверталась. Також вважає необґрунтованими та недоведеними вимоги відповідача щодо стягнення моральної шкоди, а також понесених судових витрат. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримала, проти задоволення первісного позову заперечує з наведених в зустрічній позовній заяві підстав. Також зазначає, що розмір частки у спільній частковій власності на квартиру вона визначала з урахуванням вартості квартири, визначеної експертом. Внести кошти на депозитний рахунок суду вона не має можливості, тому просить розстрочити їй виконання рішення суду. Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та надані документи, суд вважає, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю, а зустрічні позовній вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2007 року, який був розірваний рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2012 року (а.с.9). Під час шлюбу сторонами була придбана трикімнатна квартира №96 по вул. Момота (стара назва-Горького), буд.46 в м.Борисполі, а саме на праві спільної часткової власності, де частка позивача [PERSON] становить -1/3 частину, а частка відповідача [PERSON] -2/3 частини, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15.10.2008 року, реєстровий №6866, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8,35-36,64) На обставина, що позивач з часу розірвання шлюбу у спірній квартирі не проживає, а також, що сторонами як співвласниками не досягнуто домовленості щодо порядку користування квартирою, повністю визнано в судовому засідання представником позивача та відповідачем, а також підтверджується долученою до матеріалів справи копією Акту обстеження житлових і матеріально-побутових умов б/д, складеним депутатом Бориспільської міської ради [PERSON] (а.с.70). Сторонами також визнано та долученим до матеріалів справи технічним паспортом на квартиру підтверджується, що поділ квартири на дві окремі квартири є не можливий, водночас, квартира має три ізольовані жилі кімнати площею 20, 14,6 та 11,0 кв.м., і обрана позивачем жила кімната площею 14,6 кв.м. за своїм розміром не перевищує 1/3 частини загальної житлової площі квартири. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Наведене спростовує заперечення відповідача щодо намірів звернення позивача з даним позовом до суду. Суд також враховує, що за змістом ч.1 ст. 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13. Оскільки відповідачем не спростовано доводів позивача, щодо відсутності у власності позивача іншого житла, суд прийшов до висновку, що припинення права на частку у спільному майні квартирі № 96 в будинку №46 по вул.Момота (до зміни назви - Горького) в м.Борисполі Київської області - завдасть позивачу істотної шкоди, а отже зустрічні позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені в силу вимог ч.1 ст.365 ЦК України. Крім того, за змістом ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте, як визнано відповідачем, вона не має можливості внести на депозитний рахунок суду 1/3 частину вартості спірної квартири, а заявлена відповідачем зустрічна вимога щодо розстрочення сплати вартості компенсації прямо суперечить вищенаведеним вимогам ч.2 ст.365 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що сторони не погодили в добровільному порядку порядок користування спірною квартирою, відповідач визнає, що має заперечення проти спільного користування квартирою разом з позивачем, суд дійшов висновку про те, що порушене право останнього підлягає захисту у судовому порядку, а саме: слід визначити порядок користування та володіння квартирою №96 в будинку №46 по вул.Момота (до перейменування Горького) в м.Борисполі Київської області, виділивши у володіння та користування позивачу [PERSON] житлову кімнату площею 14,6 кв.м.; [PERSON] виділити у володіння та користування житлові кімнати площею 11,0 кв.м. та 20,0 кв.м, а коридор, кухню, їдальню, веранду та санвузол (ванну та туалет) - залишити у спільному користуванні та володінні [PERSON] та [PERSON]. При цьому суд враховує, що запропонований позивачем та визначений судом порядок користування спільною квартирою найбільше враховує інтереси кожного зі співвласників та, оскільки позивач не заперечує щодо виділення йому в користування жилої кімнати площа якої в незначній мірі є меншою відйого ідеальної частки у праві власності, у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність при вирішенні судом питання про визначення порядку користування спірною квартирою, такий порядок відповідає інтересам позивача та не порушує прав та інтересів відповідача на володіння та користування належної їй часткою спірної квартири. Крім того, слід зазначити, що таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників 1/3 та 2/3 частин спірної квартири відповідно. Щодо іншої частини зустрічних позовних вимог, суд прийшов до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, згідно з рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2015 року було поділено в натурі спільне майно подружжя, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 55038 грн. в рахунок грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя у розмірі Ѕ частини вартості автомобіля «HUNDAY ACCENT», 2008 року випуску, д.н.н. АІ 5364 СЄ, а також судові витрати в сумі 550 гривень 38 копійок, а всього на загальну суму 55588 гривень 38 копійок (а.с.71-72). Також встановлено, що 24.04.2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47344062 з примусового виконання виконавчого листа №2/359/100, виданого 15.04.2015 року Бориспільським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу 55588 гривень 38 копійок (а.с.73). Та обставина, що до цього часу рішення Бориспільського міськрайонного суду від 27 лютого 2015 року в частині сплати належної відповідачу грошової компенсації, а також понесених судових витрат позивачем не виконано, останнім та його представником не заперечується та належними і допустимими доказами не спростована. Відповідно до вимог ч.1 ст.624 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ч.2 цієї статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, заявлені відповідачем позивачем зустрічні позовні вимоги в частині стягнення суми індексації за порушення виконання грошового зобовязання у розмірі 9978 гривень 11 копійок (55588,38грн.х117,95(сукупний індекс інфляції за період з травня 2015 по лютий 2018 року включно):100-55588,38грн=9978,11грн.), та 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання у розмірі 4724 гривні 98 копійок за визначений відповідачем період з 01.05.2015 по 01.03.2018 (55588,38грн. х3%:365х1035 днів=4728,82грн.) підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог в силу вищенаведених положень ч.2 ст.625 ЦК України та вимог ч.1 ст.14 ЦПК України. Так, за змістом ч.1 ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки відповідачем не уточнені зустрічні позовні вимоги, а сума 3% річних помилково розрахована не відповідно до кількості днів прострочення, тобто щоденно, а помісячно, обрахована судом сума 3% річних за порушення виконання грошового зобовязання підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в межах заявлених зустрічних позовних вимог. Крім того, суд прийшов до переконання, що підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги відповідача [PERSON] в частині стягнення на її користь з позивача 1/3 частини коштів, сплачених відповідачем за житлово-комунальні послуги по спільній квартирі за період з вересня 2012 по січень 2018 року включно, в сумі 19088 гривень 03 копійки. Так, долученими до матеріалів справи квитанціями, а також довідками КП ЖРЕУ та КПТМ «Бориспільтепломережа» про здійснені платежі підтверджується, що відповідачем за вказаний період всього сплачено: за послуги з утримання будинку та прибудинкової території 16892,52 грн. та послуги з централізованого опалення 40371,56грн. (а.с.76,77,220-242). Та обставина, що відповідачем [PERSON] сплачувались її особисті кошти за надані житлово-комунальні послуги та послуги з централізованого теплопостачання, позивачем не оспорюється. Відповідно до вимог ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За змістом п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні. Також відповідно до підпункту 1 п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої воді в водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 споживач має право на зменшення розміру плати у разі: тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Проте, належних і допустимих доказів того, що позивач за первісним позовом [PERSON], до звернення відповідача [PERSON] з зустрічним позовом до суду, з приводу зменшення розміру плати або з метою перерахунку нарахованих платежів з централізованого опалення та утримання будинку звертався до КПТМ «Бориспільтепломережа» та КП «ЖРЕУ», суду надано не було, внаслідок чого нарахування вартості наданих житлово-комунальних послуг здійснювалось в повному обсязі, та були сплачені відповідачем [PERSON] Відповідно ч.1 ст.544 Цивільного кодексу боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що заявлена відповідачем [PERSON] зустрічна позовна вимога щодо стягнення 1/3 частини понесених відповідачем витрат на житлово-комунальні послуги, пропорційно до частки позивача у праві власності на спірну квартиру, є обґрунтованою, доведеною та підлягає задоволенню. В іншій частині, а саме, щодо стягнення 30000 гривень в рахунок відшкодування заподіяної відповідачу моральної шкоди, зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем не доведено ні факту заподіяння ні розміру завданої їй моральної шкоди, а також, що така шкода була завдана неправомірними діями позивача. Таким чином, підстави для стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному ст.ст.23 та 1167 ЦК України відсутні. При цьому суд враховує, що сам факт невиконання позивачем судового рішення в частині сплати відповідачу грошової компенсації, а також не сплата ним комунальних платежів, не є такою підставою. З урахуванням вимог чт.141 ЦПК України пропорційно до задоволеним позовним вимогам підлягають відшкодуванню понесені сторонами судові витрати, а саме: - з відповідача на користь позивача слід стягнути 243 грн..60 коп. сплаченого ним судового збору (а.с.1-19), - а також з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати по сплатісудового збору в сумі 337 грн.91 коп.(1% від загальної суми задоволених зустрічних вимог) (а.с.29,113). При цьому суд враховує, що документальні докази проведеної позивачем оплати вартості судової будівельно-технічної експертизи, зокрема у зазначеній у листі КНДІСЕ, а також в Акті здачі-приймання висновку судового експерта сумі - 2819,20грн. (а.с.196,197), суду надані не були. Суд також враховує, що відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Щодо заявленої відповідачем вимоги про відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу в сумі 20000 грн. (а.с.80), то в цій частині вимоги відповідача належним чином не обґрунтовані та не доведені. Так, з долученої до зустрічної позовної зави квитанції не можливо встановити у якійсправі та за яку саме правову допомогу були сплачені кошти, відсутній розрахунок таких витрат. Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п.п.47,48 Постанови Пленуму від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року№ 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial