Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

23.06.2015 року позивач звернулась до суду з названим позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11254258000 від 04.08.2008 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON]; визнати недійсним іпотечний договір від 04.09.2008 року посвідчений приватним нотаріусом Оденського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрованого в реєстрі № 2677; в порядку застосування наслідків недійсності вищезазначеного Іпотечного договору, укладеного 04 вересня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] - виключити з Державного реєстру іпотек запис за № 2678 від 04.06.2008 року про державну реєстрацію цього Іпотечного договору від 04.06.2008 року. В обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідач, надавши їй у 2008 році кредит в доларах США, порушив норми статті 99 Конституції, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст..ст. 6.7 Постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти». Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, надав письмові заперечення на позов та просив розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобов'язаннями щодо кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11354258000 згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у грошовій сумі 52 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % на рік на суму залишку заборгованості. В забезпечення виконання позивачем зобов'язань перед Банком, 04 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав, а іпотеко держатель прийняв в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини 2 статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Позивач зазначає, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства, однак, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали на прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 22 вересня 2006 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб як у національній так і в іноземній валюті та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Фінансове посередництво здійснюється банками у формі банківських операцій, і їх основними видами є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції. У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дане визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян як у національній так і в іноземній валюті. Як кредитні у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов'язань, відповідно до закону. Згідно ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні і генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національним банком видано йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має ліцензію, яку видано НБУ у встановленому порядку. Правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті також підтверджується позицією НБУ в листі від 07.12.2009 р. за № 13-210/7871-22612, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року № 01-8/1289 пункт 6 та в листі Національного банку України від 21.02.2011 р. № 18-312/1010. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Відповідно до розділу «Зобов'язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова від 21 березня 2001 р. № 6-7цс11). Всі наведені позивачем доводи стосуються загальних умов кредитного договору та по суті не впливають на надання кредиту та обов'язок його погашення. Кожне із положень, які зазначаються позивачем як незаконні не тягнуть за собою неможливість виконання предмету договору - надання і погашення кредиту та не можуть тягнути за собою визнання недійсним договору в цілому. Вказане передбачено положеннями ст. 217 ЦК України яка визначає, що недійсність окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 11 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник свідчив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності. Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до АКІБ «УкрСиббанк» що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору вона протягом тривалого часу належним чином виконувала умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачувала грошові кошти за користування кредитом та не висловлювала до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку. Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів. В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ «УкрСиббанк». Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2008 році з остаточною датою повернення кредиту у 2029 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мала усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договорів та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу положень ст.11 ЦК України взаємні права та обов'язки виникають на підставі договору. Таким чином, посилаючись на вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що вимоги позивача являються безпідставними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed