Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

27 травня 2020 позивач [PERSON] в особі представник [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом, яким просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4998, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 14 червня 2016 року про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» грошових коштів в сумі 89486 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 51 коп. Позов обґрунтований наступним. Як вбачається з виконавчого напису нотаріуса, між позивачкою та відповідачем укладений кредитний договір №ZPNVSE00000631 від 05.10.2005 року, відповідно до якого відповідачем надано позивачу кредитні кошти. 26 травня 2020 року позивачка дізналася, що 17.07.2017 р. постановою державного виконавця Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ус В.О. прийнято до свого провадження виконавче провадження ВП№ 52038770 щодо виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Бондар І.М. № 4998 від 14.06.2016 року про стягнення з неї 89 486 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 51 коп. згідно виконавчого напису нотаріуса з урахуванням: -залишку заборгованості за кредитом у розмірі 2145,44 грн.; -суми заборгованості за відсотками у розмірі 21575,16 грн.; -комісія - 1425,00 грн.; -пеня - 64340,91 грн. Позивачка вважає, що виконавчий напис № 4998 від 14.06.2016 року вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення грошових коштів. Посилається на ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», п. п. 1.1-1.2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Зазначає, що згідно закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Вважає, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від банку та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірним. Також вважає, що розрахунок боргу, здійснений Відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог банку до боржника. Також посилається на Постанову Пленуму ВСУ від 31.01.1992 р. № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» п. 13 роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Із заявою про вчинення виконавчого напису відповідач звернувся лише 14.06.2016 р., тобто після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги, так як право вимоги у банка виникло у 2006 році. Відповідно до п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов (а. с. 1-2). Ухвалою суду від 02 червня 2020 року у справі відкрите провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу та третім особам - копію позовної заяви з додатками. Ухвалою суду від 19 червня 2020 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову і стягнення на підставі виконавчого напису зупинене. 23.06.2020 від відповідача, АТ КБ «Приватбанк», надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач позов заперечив і вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідач зазначає, що у позові [PERSON] визнає факт укладення з АТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитного договору. На думку відповідача, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України та враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 24.07.2019 року по справі № 176/2251/18 (провадження № 61-10420 св 19). Вважає, що банк не є належним відповідачем, оскільки банк не має права видавати виконавчі написи, а справа не є підвідомчою загальним судам. Також посилається на Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" від 31.01.1992 року, де зазначено, що у справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому написі. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Відповідно до розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин" Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року, в редакції чинній на момент вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: 1. оригінали кредитного договору; 2. засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Слід звернути увагу на те, що жодної мови про відмітку боржника не йдеться. Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Згідно з статтею 18 Цивільного кодексу України, а також статтями 87, 88 Закону України "Про нотаріат" вчинення виконавчого напису - це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин , які визначаються КМУ шляхом встановлення документів, що підтверджують ці правовідносини. Отже "безспірність" в розуміння статті 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведення саме суми боргу, це вже є елементом судового процесу. Безспірність у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є саме факт існування між кредитором та боржником правовідносин, а також наявність заборгованості, яка підтверджується документами, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, за якими стягнення заборгованості водиться у безспірному порядку. Вважає, що банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Також вважає, що строки, передбачені статтею 88 Закону України Про нотаріат" за своєю природою не є позовною давністю, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. Також вважає, що договір не був припинений у зв`язку з п. 7.1 Умов кредитного договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до повного виконання сторонами зобов`язань (а. с. 36-42). 25.06.2020 року від третьої особи, Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., надійшли письмові пояснення по справі, які абсолютно аналогічні поясненням відповідача; третя особа вважає, що правомірно вчинила виконавчий напис і вважає позов таким, що не підлягає задоволенню (а. с. 69-71). Від відповідача і третіх осіб надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі, представник позивачки [PERSON] взяв участь в судовому засіданні 29.07.2020 року, позов підтримав, просив задовольнити, у подальшому також надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши представника позивачки, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 05.10.2005 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладений договір №ZPNVSE00000631, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику строковий кредит на строк по 03.10.2008 року включно, у розмірі 5000,00 грн., із сплатою відсотків 2,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту (п. 1.1. договору). У договорі також міститься графік сплати щомісячних платежів, а саме раз на місяць позичальник сплачує 272,04 грн., на 36 місяців (а. с. 43). Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] 21.04.2007 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а. с. 7,8). 14 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №4998, яким запропоновано стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в сумі 91186,51 грн., з урахуванням: -залишку заборгованості за кредитом у розмірі 2145,44 грн.; -суми заборгованості за відсотками у розмірі 21575,16 грн.; -комісія - 1425,00 грн.; -пеня - 64340,91 грн. - витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису - 1700,00 грн. (а. с. 4). 17.07.2017 року державним виконавцем Покровського районного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області (після перейменування - Покровський районний відділ Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесена постанова про прийняття виконавчого провадження № ВП 52038770 за виконавчим написом №4998, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною 14 червня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №4998, про звернення стягнення з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів в сумі 91186,51 грн. (а. с. 3). Постановою державного виконавця від 01.06.2017 року змінена назва сторони виконавчого провадження з « [PERSON] » на «[PERSON]» (а. с. 5). З виконавчого напису вбачається, що строк, за який провадиться стягнення - десять років шість місяців двадцять дев`ять днів, а саме, з 05.10.2005 року по 04.05.2016 року (а. с. 4). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у Главі 14 Закону «Про нотаріат» та Главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Таким же чином врегульовано дане питання і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно зі ст. 89 Закону у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Аналогічна інформація викладена і в підпунктах 2.1, 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до п. 1 даного Переліку для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в справі № 750/1627/18/ провадження № 61-43895 св 18/ від 06 червня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при здійсненні своєї діяльності нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його правона примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому, з точки зору ст.88 Закону України « Про нотаріат», безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у численних постановах Верховного Суду, а саме: від 23 січня 2018 року по справі № 310/9293/15, № 369/6415/17 від 26 лютого 2020 року та інших, які мають враховуватися судом у порядку виконання судом вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. На думку Верховного суду в постанові № 750/1627/18/ провадження № 61-43895 св 18/ від 06 червня 2019 року, розрахунок заборгованості, зроблений банком, з урахуванням положень Переліку документів, не може вважатись доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Враховуючи ці обставини та вимоги ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Суд при цьому має перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. В той же час законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевіркидоводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року по справі № 6-887цс17. Судом встановлено, що згідно п. 3 кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальнику строковий кредит на строк по 03.10.2008 року включно, у розмірі 5000,00 грн., із сплатою відсотків 2,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту (п. 1.1. договору, а с. 72). Велика Палата Верховного Суду виклала наступні правові висновки у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 про правильне застосування норм права: За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п. п. 89-93). Як зазначено вище, укладений строковий кредитний договір чітко визначив зобов`язання позичальника повернення боргу частинами, в розмірах і порядку, визначеними п. 1.2. договору Як вбачається виписки з рахунку боржника (а. с. 75), проценти за договором сплачені останній раз 20.02.2007 року, комісія - 19.02.2007 року, пеня - 18.06.2007 року. У виписці відсутня графа сплаченого тіла кредиту, лише співставляючи суми грошових коштів у графі «Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)» та у графі «Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)», можна зробити висновок, шо останній платіж за тілом кредиту позичальником зроблений 19.04.2007 року. Таким чином, право банку було порушене під час несплати щомісячних платежів в строки, обумовлені договором, і перебіг позовної давності розпочинався щодо окремо з цих платежів з моменту невнесення цих платежів у строк, вказаний в договорі. Останній платіж повинен бути зроблений до 03.10.2008 року включно. Отже, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевірила умови, за наявності яких можна вчиняти виконавчий напис, зокрема, 3-х річний строк з дня виникнення вимоги про стягнення заборгованості. Окрім цього, з наданої виписки з рахунку вбачається, що нарахування відсотків за кредитом банк продовжував після закінчення строку кредитування, а саме: станом на 26.01.2009 року сума нарахованих процентів складала 3717,10 грн., а станом на 28.03.2012 року - 13781,72 грн., а станом на 04.05.2016 року - 21575,16, тоді як згідно зазначеної правової позиції Верховного суду у справі №444/9519/12 право позивача після спливу визначеного у договорі строку кредитування припинилося (п. 79 постанови). Згідно п. 80 постанови ВС від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Суд також зазначає, що банк не надавав нотаріусу бухгалтерські первинні документи на підтвердження безспірної суми заборгованості, а так звана виписка з рахунку за своєю правовою природою не є випискою, а є розрахунком заборгованості, який викладений таким чином, що з нього неможливо встановити яка сума коштів позивалась позивачу, яку суму коштів і коли було повернуто, за який період нараховані проценти, пеня, комісія, а також неможливо за допомогою простих арифметичних дій (множення, поділ, складання, віднімання) перевірити вірність суми заборгованості, заявленою банком. Як вже зазначалося вище, розрахунок заборгованості, зроблений банком, не є доказом безспірної заборгованості (постанова Верховного суду № 750/1627/18/ провадження № 61-43895 св 18/ від 06 червня 2019 року). Суд також відхиляє аргументацію відповідача, що відповідач не є належним відповідачем, оскільки банк не має права видавати виконавчі написи, а справа не є підвідомчою загальним судам. Так, у постанові Верховного суду від 14.08.2019 року у справі 519/77/18 викладена наступна правова позиція: нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Суд також відхиляє наданий відповідачем «Висновок науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису без спірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу і суб`єктного складу справи щодо його оскарження в суді», складеного науково-правовим експертом Інституту Держави і права ім. Корецького від 18.12.2016 року (а. с. 79-93), як такий що не належним і допустим доказом у справі з наступних підстав. Відповідно до ст. 73 ЦПК України як експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України). Судом не залучався експерт з питань права у цій справі, не призначалася науково-правова експертиза, наданий висновок не містить жодної інформації щодо предмету доказування у даному спорі, не стосується предмету доказування а є абстрактним науково-правовим висновком щодо умов вчинення абстрактного виконавчого напису абстрактним нотаріусом. Отже, на думку суду, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не перевірив умови, за наявності яких можна вчиняти виконавчий напис, зокрема, 3-х річний строк з дня виникнення вимоги про стягнення заборгованості, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, а також судовий збір, сплачений ним за забезпечення позову.

Outcome: approved