Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

28.12.2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подана через представника: адвоката Сивоненко О.В., до Гуляйпільської районної державної адміністрації, Гуляйпільської міської ради про визнання права власності на земельну частку (пай). 04.01.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 01.03.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що з 1996 до 2000 року позивач був членом колгоспу (далі реорганізованого в КСП «Мир», а згодом ПСП «Мир»), що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] та архівною довідкою виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради від 21.10.2020 року. У 2000 році КСП «Мир» було реорганізоване у приватне сільськогосподарське підприємство «Мир», через що позивача було виключено із членів КСП. Згідно постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310 «Про трудові книжки колгоспників» трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів; трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх у члени колгоспу. Вказана Постанова містить затверджений зразок заповнення трудової книжки колгоспника, внесені до неї дані свідчать, зокрема, про його членство в колгоспі, а не лише про наявність трудових відносин. У серпні 1995 року Указом Президента України було прийнято рішення провести розпаювання земель, порядок паювання земель було визначено Указом №720/95 від 08.08.1995 року. Відповідно до п.2 Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Розпаювання земель передбачало визначення розміру земельної частки в колективній власності кожного члена сільськогосподарського підприємства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Державний акт на право колективної власності на землю видавався КСП. Для підтвердження права власності на земельний пай його власнику видавався сертифікат єдиного в Україні зразка, який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 року № 801. Між фактичним проведенням розпайовки, виготовленням і початком видачі сертифікатів на право на земельну частку (пай) пройшов значний проміжок часу, і так як позивач був членом колгоспу, то вважав, що сертифікат на його ім`я має бути виготовлено, у зв`язку з чим у листопаді він звернувся до архівного відділу виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради. До Відділу у Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 04.12.2020 року також було зроблено запит з тим, щоб дізнатися чи виготовлявся сертифікат на право власності позивача на земельний пай після розпаювання земель КСП «Мир». Отримавши 09.12.2020 року відповідь позивач дізнався, що він не зазначений у списках книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в КСП «Мир», а отже, вважаючи, що він має правомірні очікування на отримання пайової землі, через невнесення його прізвища до списку пайовиків не має можливості підтвердити своє право власності на земельну частку (пай) та зареєструвати право власності на це майно. Відповідно до повідомлення Відділу у Гуляйпільському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області від 23.12.2020 року станом на 2000 рік вартість земельної частки (паю) згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП "Мир" складає 31377 грн., коефіцієнт індексації станом на 2020 рік становить 4.796, розмір земельної частки (паю) складає 10,11 умовних кадастрових гектар. Паювання земель КСП мало місце в 1997 році (державний акт на право колективної власності на землю було видано 04 березня 1997 року), тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК УРСР у редакції 1963 року, а згідно ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вважає, що встановлений законом строк для подання заяви про визнання права власності на земельну частку (пай) пропущено ним з поважних причин, так як позивач був недосконало обізнаний щодо діючого законодавства, не знав, що його помилково не включено до списку пайовиків, а отже не виготовлено сертифікат на право власності позивача на земельний пай після розпаювання земель КСП «Мир», про що він фактично дізнався лише у 2020 році. Тобто позивач має право на земельну частку (пай), яка є по суті невитребуваною часткою (паєм), тобто такою, на яку позивач має право, проте сертифікат не отримав та не заявив про свої права на таку земельну частку (пай). Саме це є правовою підставою для визначення права позивача на земельну частку (пай), адже необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві, а відсутність сертифікату про право на земельну частку (пай) не позбавляє особу - члена сільськогосподарського підприємства права на земельну частку (пай). У зв`язку з наведеним, прохали суд: 1) Поновити позивачу строк звернення до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай); 2) Визнати [PERSON] таким, що помилково не включений у списки книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в колективному сільськогосподарському підприємстві « [INFO] »; 3) Визнати за [PERSON] відповідно до його членства у колективному сільськогосподарському підприємстві « [INFO] » право на земельну частку (пай); 4) Виділити [PERSON] земельну частку (пай) площею 10,11 га в умовних кадастрових гектарах із земель державного запасу/резерву або земель не витребуваних паїв, розташованих на території Гуляйпільської міської ради Пологівського району Запорізької області. 20.01.2021\~року до\~суду звернувся\~представник відповідача\~Гуляйпільської міської\~ради Дерев`янко\~О.В.\~з відзивом\~на позов,\~в якому\~посилався на\~те,\~щовідповідно\~до ст.76\~ЦК УPCP,\~який був\~чинним на\~момент виникнення\~спірних правовідносин,\~перебіг строку\~позовної давності\~починається з\~дня виникнення\~права на\~позов,\~право на\~позов виникає\~з дня,\~коди особа\~дізналася або\~повинна була\~дізнатися про\~порушення свого\~права.\~Позивач,\~як зазначено\~в трудовій\~книзі на\~стр.\~8-9:\~30.04.1996\~року мовою\~оригіналу:\~«Прийнят на\~роботу по\~договору найма\~в цех\~механизации»;\~з 25.04.2000\~року мовою\~оригіналу:\~«Уволен за\~прогул без\~уважительной причины».\~Тобто,\~позивач працював\~на підприємстві\~в момент\~паювання земель\~КСП,\~яке відбулося\~04.03.1997\~року.\~З позову\~не вбачається,\~що позивач\~мав поважні\~причини щодо\~пропуску позовної\~давності,\~перебіг якої\~розпочався з\~моменту розпаювання\~земель.\~Відповідно до\~п.2\~Указу Президента\~України «Про\~порядок паювання\~земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~право на\~земельну частку\~(пай)\~мають члени\~колективного сільськогосподарського\~підприємства,\~сільськогосподарського кооперативу,\~сільськогосподарського акціонерного\~товариства,\~в тому\~числі пенсіонери,\~які раніше\~працювали в\~ньому і\~залишаються членами\~зазначеного підприємства,\~кооперативу,\~товариства,\~відповідно до\~списку,\~що додається\~до державного\~акта на\~право колективної\~власності на\~землю.\~Особа набуває\~права на\~земельну частку\~(пай)\~у разі,\~якщо на\~момент одержання\~колективним сільськогосподарським\~підприємством акта\~на право\~колективної власності\~на землю\~вона працювала\~в цьому\~підприємстві,\~була його\~членом та\~включена до\~списку,\~що додається\~до державного\~акта на\~право колективної\~власності на\~землю.\~Позивач,\~як вказано\~в трудовій\~книзі на\~стр.\~4-5,\~з 17.03.1997\~року мовою\~оригіналу:\~«Прийнят в\~члены колхоза\~« [INFO] »,\~тобто,\~право позивача\~на земельну\~частку (пай)\~виникло тільки\~після його\~прийняття в\~члени,\~а паювання\~було 04.03.1997\~року.\~У позовній\~заяві хибно\~стверджується,\~що позивач\~був членом\~з 1996\~року,\~однак беззаперечних\~даних щодо\~членства немає.\~Посилання на\~те,\~що наявність\~трудової книжки\~є підтвердженням\~його членства\~в колгоспі\~не відповідає\~дійсності.\~Тому позивач\~був не\~включений до\~списку книги\~реєстрації сертифікатів\~на право\~земельну частку\~(пай)\~КСП «Мир»\~на законних\~підставах. Оскільки на ім`я позивача сертифікат на земельну частку (пай) у колективній власності на землю КСП «Мир» не виготовлявся та не реєструвався, доказів того, що підприємством вирішувалося питання надання позивачу земельної частки (паю) матеріали справи не містять, оскільки на момент паювання у нього не виникло право на земельну частку (най), то позивач не може отримати земельну частку (пай) площею 10,11 га в умовних кадастрових гектарах із земель державного запасу/резерву або земель не витребуваних паїв, розташованих на території Гуляйпільської міської ради Пологівського району Запорізької області. Прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.25-26). 27.01.2021 року до суду звернувся представник позивача адвокат Сивоненко О.В. з відповіддю на відзив, в якій посилалася на те, що позивач, працюючи в колгоспі «Мир» вступив у його члени і, відповідно, вважав що має такі ж права і обов`язки як і інші члени колгоспу. Лише при спробі оформлення права власності на земельну частку (пай) у 2020 році, звернувшись до адвоката, на підставі існуючого права на земельний пай, позивачу стало зрозуміло про порушення його права, тобто невизнання його права за захистом якого він звернувся, може мати місце саме з цього часу. Саме після звернення до Відділу у Гуляйпільському районі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області 04.12.2020 року і отримавши 09.12.2020 року відповідь на запит позивач дізнався, що він не зазначений у списках книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в КСП «Мир». Як зазначено у трудовій книжці позивача на ст.4 його було прийнято у члени Колгоспу «Мир» на підставі Наказу від 17.03.1997 року, однак, як у трудовій книжці так і у архівній довідці від 21.10.2020 року зроблено запис про те, що у 1996 році позивач відпрацював у колгоспі «Мир» 154 трудодні. Відповідно до позиції Верховного Суду у Постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а згідно з п.1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Як зазначає відповідач, це нібито відбулося після розпаювання земель колгоспу, однак 04 березня 1997 року колгоспу «Мир» лише було видано Державний акт серії ЗП №00449 на право колективної власності на землю. Тобто навіть якщо позивача не було зазначено у членах колгоспу «Мир» у додатку до Державного акту, то громадянин, який довгий час працював у колгоспі, а також був його членом у будь-якому випадку має право на земельну частку (пай). Прохала задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.30-31). 23.02.2021 року до суду звернувся представник відповідача Гуляйпільської міської ради Дерев`янко О.В. з запереченнями на відповідь на відзив, в яких посилався на те, що відповідь на відзив не спростовує твердження того, що відсутні докази на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, зважаючи на те, що позивач до 25.04.2000 року перебував у трудових відносинах з колгоспом «Мир». На їх думку за таких обставин не заслуговують на увагу твердження позивача про необізнаність щодо його не включення до списків пайовиків КСП, а свідчать про халатне відношення позивача до своєчасного вирішення питань, пов`язаних із захистом своїх прав та інтересів. Факт того, що позивач працював в колгоспі «Мир» не оскаржують, а наголошують, що відповідно трудової книжки 30.04.1996 року «Принят на роботу по договору найма слесарем в цех механизации», отже, позивач був прийнятий на роботу, але включений до членів колгоспу лише 17.03.1997 року. Звертають увагу суду, що посилання на позицію Верхового суду у постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а, не містить тверджень, на які посилається представник позивача у відповіді на відзив. Вважають, що для набуття права на земельний пай необхідна наявність таких умов: перебування у членах КСП на момент паювання землі, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акту. Оскільки позивач не включений до списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю), який додано до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Мир», то відсутні підстави для визнання за ним права на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах, визначених для членів КСП «Мир». Отже, твердження, як в позовній заяві, так відповіді на відзив про те, що позивач мав право на включення в списки до державного акту не підтверджені належними та допустимими доказами. Також, питання щодо формування списків осіб, які мають право на отримання таких ділянок відноситься до компетенції загальних зборів членів КСП. Прохав відмовити в задоволенні позову (а.с.46-48). 19.04.2021 року до суду звернувся представник відповідача Пологівської районної державної адміністрації Крупський А. з клопотанням, в якому посилався на те, що Пологівська РДА як правонаступник прав та обов`язків Гуляйпільської РДА не визнає позовних вимог позивача, так Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Мир» було видано Темирівською сільською радою 04 березня 1997 року, а позивач згідно запису в трудовій книжці набув членства в колгоспі «Мир» 17.03.1997 року. У списках книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в колективну власність КСП «Мир», сертифікат на ім`я [PERSON] не зазначений. Отже, позивач не набув права на земельну частку (пай) ні за законом, ні за рішенням загальних зборів колгоспників. Прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.69-70). В судовому засіданні позивач та його представник: адвокат Сивоненко О.В. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення відповідно до позову та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник відповідача Гуляйпільської міської ради Дерев`янко О.В. заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов, прохав позов залишити без задоволення, оскільки позивач на час видачі КСП «Мир» державного акту на право колективної власності на землю - 04 березня 1997 року не був членом вказаного КСП. В судове засідання представник відповідача Пологівської районної державної адміністрації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 19.04.2021 року надали письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника, прохали відмовити у задоволенні позову (а.с.69-70), відзив на позов не подали. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Білоцерківка Куйбишевського району Запорізької області народився позивач [PERSON] , зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданий 06.02.1996 року Куйбишевським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.6). Відповідно копії трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] , заповненої 04.02.1985 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , встановлено (а.с.7-8): 1) 30.04.1996 року прийнятий на роботу по договору найму слюсарем в цех механізації Колгоспу «Мир» Гуляйпільського району Запорізької області на підставі Протоколу правління № 8 від 01.07.1996 року (як в трудовій книжці); 2) 17.03.1997 року прийнятий в члени Колгоспу «Мир» Гуляйпільського району Запорізької області на підставі Протоколу № 1 від 17.03.1997 року; 3) 17.03.1997 року Колгосп «Мир» реорганізовано в КСП «Мир»; 4) 29.02.2000 року виключений з членів КСП «Мир» у зв`язку з реорганізацією КСП «Мир» в ПСП «Мир» на підставі Протоколу загальних зборів № 1 від 17.02.2000 року; 5) 07.03.2000 року прийнятий на роботу слюсарем в цех механізації ПСП «Мир» на підставі Наказу 138-П-2 від 07.03.2000 року; 6) 25.04.2000 року звільнений за прогули без поважної причини п.4 ст.40 КЗпП України на підставі Наказу 11-з від 29.04.2000 року. Відповідно копії архівної довідки архівного відділу Гуляйпільської районної державної адміністрації від 20.10.2020 року за період з 1963 року по 2000 рік відбулись такі зміни в назві колгоспу «Мир»: 1963 рік - 17.03.1997 року колгосп «Мир»; 17.03.1997 року колективне сільськогосподарське підприємство «Мир», 17.02.2000 року приватне сільськогосподарське підприємство «Мир» (а.с.9 зворот). Відповідно копії архівної довідки виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради від 21.10.2020 року в книгах обліку праці та розрахунків з членами колгоспу «Мир» (з 17.03.1997 року колективне сільськогосподарське підприємство «Мир») за 1996-2000 рр. значиться [PERSON] , який відпрацював трудоднів: в 1996 році 154, в 1997 році 298, в 1998 році 219, в 1999 році 278, в 2000 році 14 (а.с.8 зворот). Відповідно копії відповіді Відділу у Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 09.12.2020 року у списках громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Мир» громадянин [PERSON] не зазначений, у списках книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в КСП «Мир» сертифікат на ім`я громадянина [PERSON] не зазначений (а.с.9). Відповідно копії відповіді Відділу у Гуляйпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 23.12.2020 року станом на 2000 рік вартість земельної частки (паю) згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) по КСП "Мир" складає 31377 грн., коефіцієнт індексації станом на 2020 рік становить 4.796, розмір земельної частки (паю) складає 10,11 умовних кадастрових гектар (а.с.13 зворот). Відповідно копії Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП №00449, виданого 04.03.1997 року колективному сільськогосподарському підприємству «Мир» на підставі рішення Темирівської сільської ради народних депутатів №13 від 04.03.1997 року, передано у колективну власність 3455,5 га землі в межах згідно планом для ведення сільськогосподарського виробництва, державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1 (а.с.71-73). Згідно Додатку №1 до Державного акту в Списку громадян-членів Колгоспу «Мир» позивач [PERSON] не значиться (а.с.75-83). При вирішенні справи суд керується наступним. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2\~п.1\~ст.16\~ЦК України\~способом захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~зокрема може\~бути: визнання права. Пунктом 1\~Указу Президента\~України від\~08.08.1995\~року №720/95\~«Про порядок\~паювання земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~встановлено,\~що установлено,\~що паюванню\~підлягають сільськогосподарські\~угіддя,\~передані у\~колективну власність\~колективним сільськогосподарським\~підприємствам,\~сільськогосподарським кооперативам,\~сільськогосподарським акціонерним\~товариствам,\~у тому\~числі створеним\~на базі\~радгоспів та\~інших державних\~сільськогосподарських підприємств. Паювання\~земель радгоспів\~та інших\~державних сільськогосподарських\~підприємств здійснюється\~після перетворення\~їх на\~колективні сільськогосподарські\~підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до п.6 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Згідно п.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року №1529/99 у ході реалізації положень цього Указу, виходити з того, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Згідно ст.1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~право на\~земельну частку\~(пай)\~мають зокрема: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст.2\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~основним документом,\~що посвідчує\~право на\~земельну частку\~(пай),\~є сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай),\~виданий районною\~(міською)\~державною адміністрацією. Документами,\~що посвідчують\~право на\~земельну частку\~(пай),\~також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) . Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Відповідно Практики розгляду судами земельних спорів Судової Палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.09.2003 року право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є. Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. В ухвалі\~Верховного суду\~України від\~05.07.2006\~року «Про\~включення в\~списки на\~право отримання\~та видачу\~сертифіката на\~право на\~земельну частку\~(пай)»\~зазначено,\~що за\~змістом ст.ст.\~22,\~23\~ЗК України\~(в\~редакції 1990\~року)\~та Указу\~Президента України\~від 8\~серпня 1995\~року №720/95\~"Про\~порядок паювання\~земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям"\~особа набуває\~право на\~земельний пай\~за наявності\~трьох умов: -\~перебування в\~членах КСП\~на час\~паювання, -\~включення до\~списку осіб,\~доданого до\~державного акта\~на право\~колективної власності\~на землю, -\~одержання КСП\~цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27.08.2014 року по справі №6-12823св14, зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Як наголошує узагальнення «Практики розгляду судами земельних спорів» Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 01.09.2003 року, видача сертифіката лише документально фіксує право особи на так звану ідеальну земельну частку (пай), яке вона отримує з часу одержання юридичною особою державного акта про право колективної власності на землю. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач з позовом про визнання за ним права власності на земельну частку (пай) площею 10,11 га в умовних кадастрових гектарах із земель державного запасу/резерву або земель не витребуваних паїв, розташованих на території Гуляйпільської міської ради Пологівського району Запорізької області, з посиланням на те, що він був помилково не включений у списки, які додані до державного акта на право колективної власності на землю та книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавались в КСП «Мир», хоча він з 1996 року до 2000 рік був членом колгоспу (далі реорганізованого в КСП «Мир», а згодом ПСП «Мир»), що підтверджується записом у трудовій книжці та архівною довідкою. З матеріалів справи та положень ст.1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вбачається, що Колгосп «Мир» (КСП «Мир») за своєю суттю належав до колективних сільськогосподарських підприємств. Згідно ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у статуті підприємства вказуються найменування підприємства, його місцезнаходження, предмет і цілі діяльності, порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї, порядок розподілу прибутку, отриманого від операцій із цінними паперами, загальні права та обов`язки членів підприємства; передбачаються органи самоврядування, порядок їх формування та компетенція, права та обов`язки підприємства і його членів щодо використання й охорони земель, водних та інших природних ресурсів, виробничо - господарської, фінансової і трудової діяльності, питання оплати та охорони праці, соціальні гарантії, умови і порядок реорганізації та ліквідації підприємства. Статут підприємства може містити й інші положення, що не суперечать законодавству України. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції від 21.01.1994 року) членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Таки чином, можна дійти висновку, що членство у КСП не виникає автоматично, воно може виникнути після проявлення волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому порядку свого статусу. Наявність трудових відносин з КСП не свідчить про членство в ньому. Згідно статті 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Підприємство самостійно визначає форми, системи і розміри оплати праці його членів та інших працівників. Оплата праці здійснюється залежно від кількості та якості трудового внеску кожного члена підприємства і зумовлюється кінцевими результатами. Розмір доходу не обмежується. Оплата праці може провадитися як грішми, так і натурою. Підприємство має право вільного найму працівників. Оплата праці найманих працівників визначається за погодженням сторін, але не може бути нижчою за встановлений державою мінімальний рівень заробітної плати (мінімальний рівень оплати праці за професійно-кваліфікаційними групами працівників) і не залежить від кінцевих результатів господарювання. Згідно ст. 3 КЗпПУ законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. Примірний статут сільськогосподарської артілі, Примірний статут колгоспу\~ нормативно-правовий акт, яким регулювалися основні питання організації та діяльності колгоспів.\~ В протокол засідання політбюро ЦК ВКП(б) від 5 березня 1930 року був внесений пункт про вирішення питання щодо примірного статуту колгоспів. Примірний Статут колгоспу, прийнятий Третім Всесоюзним з`їздом колгоспників і затвердженим постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 р. № 910,\~ який став нормативною основою для прийняття кожним колгоспом власного статуту. Цей документ, як і попередні, визначав права і обов`язки колгоспів щодо ведення громадського господарства, права й обов`язки колгоспників та органів колгоспного управління, принципи організації й оплати праці, соціального забезпечення колгоспників, ведення підсобного господарства сім`ї колгоспника тощо. У грудні 1983 Союзна рада колгоспів внесла додаткові зміни і доповнення до Примірного статуту колгоспу, пов`язані зі зміцненням трудової дисципліни. Із прийняттям ВР України 14.02.1992 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» Примірний статут колгоспу припинив функціонування як\~нормативно-правовий акт. Позивачем до позовної заяви не надано копії статуту ні колгоспу «Мир», ні КСП «Мир», у яких би було визначено порядок вступу та виходу членів таких підприємств. Клопотань про його витребування з зазначенням перешкод щодо його надання з боку позивача чи його представника не надходило. Таким чином, визначальним моментом набуття права власності на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» є членство особи у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент розпаювання земель. Отже, право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, 3) включення особи до списку осіб, доданого до цього акта. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач при розпаюванні земель колгоспу «Мир» (КСП «Мир») був членом зазначеного підприємства. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 року №2115-ХІІ введеного в дію Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 року №2114-ХІІ з 1 березня 1992 року. Після прийняття та введення в дію Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» на базі колишніх колгоспів, радгоспів та інших були створені колективні сільськогосподарські підприємства. Основним завданням створення КСП було роздержавлення земель: передача земель із державної власності в колективну власність, а потім в результаті розпаювання майна КСП - у приватну. Згідно архівної довідки № 07-02/41 від 20.10.2020 року за період з 1963 року по 2000 рік відбулись такі зміни в назві колгоспу «Мир»: 1963 рік - 17.03.1997 року колгосп «Мир»; 17.03.1997 року колективне сільськогосподарське підприємство «Мир», 17.02.2000 року приватне сільськогосподарське підприємство «Мир». Так, судом встановлено, що відповідно записів у трудовій книжці позивач 30.04.1996 року прийнятий на роботу по договору найму слюсарем в цех механізації саме колгоспу «Мир», і лише 17.03.1997 року прийнятий в члени КСП «Мир», в той час як колгосп «Мир» 04.03.1997 року отримав Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП №00449, і до списку, що додається до Державного акта, позивач не включений, оскільки на час паювання землі не перебував в членах колгоспу, а працював за договором найму. Тобто без свого волевиявлення [PERSON] (відповідної заяви) не міг стати членом колгоспу чи КСП «Мир», оскільки б це порушувало принцип добровільності, визначений ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство». Також з цього питання повинно було б прийняте рішення загальних зборів або уповноважених членів колгоспу (КСП). Отже, суд доходить висновку, що невнесення позивача до зазначеного вище списку не є помилкою, як посилається позивач у позові, оскільки підставою внесення до вказаного списку є факт перебування в членах колгоспу (КСП) на час паювання землі, в той час як позивач прийнятий в члени КСП «Мир» лише 17.03.1997 року, тобто після отримання колгоспом «Мир» 04.03.1997 року Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП №00449. Таким чином, у позивача не виникло право на земельну частку (пай) з моменту отримання колгоспом «Мир» (КСП «Мир») державного акта на право колективної власності на землю, в додатку до якого позивач не вказаний як такий, що має право за земельну частку (пай). Тому з огляду на викладене, суд доходить висновку, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не є порушеним, оскільки позивач не набув права на земельну частку (пай) ні за законом, ні за рішенням загальних зборів колгоспників, а тому не підлягає захисту судом. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. За таких обставин, враховуючи ненадання позивачем доказів щодо його перебування в членах колгоспу «Мир» на час паювання земель та отримання підприємством Державного акта на право колективної власності на землю, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню, як такий, що не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Окремо суд\~зазначає,\~що посилання\~представника відповідача\~Гуляйпільської міської\~ради щодо\~пропуску позивачем\~строку позовної\~давності заслуговують\~на увагу,\~оскільки згідно\~ст.71\~ЦК УРСР\~(чинного\~на час\~виникнення у\~позивача права\~на позов)\~строк позовної\~давності встановлювався\~тривалістю в\~три роки,\~і позивачем\~не зазначено\~обставин,\~які б\~могли бути\~визнані поважними\~причинами для\~поновлення цього\~строку та\~не надано\~відповідних доказів\~на їх\~підтвердження,\~однак відповідно\~до ст.ст.\~75,\~80\~ЦК УРСР\~пропущення позивачем\~строку позовної\~давності є\~окремою підставою\~для відмови\~в задоволенні\~позову,\~і лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, тому судові витрати у виді судового збору в сумі 908 грн., суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed