Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № CGZ0G100000523 від 24.07.2007 року, такий був укладений з [PERSON] на суму у розмірі 28800 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 23.07.2027 року. В забезпечення зобов'язань позичальника 24.07.2007 року банком було укладено іпотечний договір з [PERSON] за умовами якого ним надано в іпотеку належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, позичальник свої зобов'язання по договору належним чином не виконував, у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 27.02.2013 року в загальній сумі з відсотками, пенею та комісіями становить 68815,63 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ складає 549836,92 грн. З огляду на зазначені обставини просить позов задовольнити, в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру по [ADDRESS] виселивши відповідачів та інших осіб, що зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши зібрані матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що згідно Кредитного договору № CGZ0G100000523 від 24.07.2007 року [PERSON] було надано кредит в розмірі 28800 дол.США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 23.07.2027 року. Того ж дня з [PERSON] було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та передано в іпотеку належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. Розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобов'язань, що виражена у сплаті пені в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Відповідно до п.п. 16.7.1 у випадку якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 7.10.2008 р. № 20490982, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2007 р. належить квартира по [ADDRESS]. На підставі довідки КП «Комінтех» № 12421 від 12.12.2013 р., в квартирі по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості за договором з якого вбачається, що станом на 27.02.2013 р. перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 68815,63 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ склало 549836,92 грн., яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованої і несплаченої пені, комісії. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що вимога позивача до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставною. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. На підставі ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку", ст.109 ЖК України, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Частина 2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У матеріалах справи, відсутні будь-які докази провручення [PERSON], [PERSON], [PERSON] вимоги про погашення заборгованості і її розрахунку, вимоги про добровільне звільнення спірної квартири і повідомлення про порушення умов іпотечного договору. На обов'язковості саме вручення письмової вимоги іпотекодержателя мешканцям спірної квартири наголошується і в роз'ясненнях, які містяться у п. 43 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (у подальщому -"Постанова пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5"). Відтак Банком не доведено те, що ним дотримана обов'язкова процедура вручення боржнику письмової вимоги про усунення ним порушень умов кредитного і іпотечного договорів, а також про добровільне звільнення ним спірної квартири, як предмета іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги (що прямо зазначено у ч.2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", а не з дня надіслання такої вимоги), що є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, а в даному випадку - самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо виселення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не встановлено на даний час порушень прав позивача, які б підлягали захисту, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Крім того, статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial