Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

В червні 2016 року Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області в інтересах [PERSON] -Сайєд звернулося в суд з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Королівства\~ Нідерландів. Позовні вимоги мотивовано тим, що\~ [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі та є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] .\~ Дитина народилася в Україні м. Вінниця, проте 21 липня 2014 року батьки переїхали на постійне місце проживання до Королівства Нідерландів. Позивач зазначає, що дитина проживала до моменту вивезення у м. Амстердамі, Королівство Нідерландів. Однак, 22 жовтня 2014 року відповідач\~ виїхала з сином в Україну, щоб провідати свою матір, однак назад так і не повернулася. [PERSON] відмовляється від добровільного повернення дитини, в зв`язку з непорозумінням між нею та чоловіком, а також турботою про здоров`я малолітнього [PERSON] . Під час перебування дитини на території України, позивач надавав кошти на утримання свого малолітнього сина та неодноразово просив відповідача повернутися з дитиною до Королівства Нідерландів. Також позивач зазначає, що він двічі приїжджав в Україну для налагодження контакту з дружиною, проте двері йому не відчиняли, не відповідали на дзвінки та приховували сина від нього, позбавляючи його можливості спілкуватися з сином та брати участь в його вихованні. Позивач не давав згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання. Оскільки відповідач самостійно, без згоди позивача, змінила місце проживання дитини, чим порушила батьківські права позивача та незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, тому позивач звернувся в суд з даним позовом та просить: - визнати незаконним утримання\~ відповідачем на території України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; - повернути неповнолітнього [PERSON] до місця його постійного проживання у Королівстві Нідерландів за адресою: [ADDRESS] ; - якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , передати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , його батькові [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , для забезпечення повернення дитини; - покласти витрати, повязані з поверненням дитини до Королівства Нідерлдандів, на позивача; - винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; - допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини в Королівство Нідердандів. Ухвалою суду від 19 серпня 2016 року було залучено до участі в справі Службу у справах дітей Вінницької міської ради, як орган якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення та пояснили, що [PERSON] 18 липня 2014 року приїжджала до Королівства Нідерландів погостювати, а не проживати постійно. Під час перебування в Нідерландах, позивач знущався психологічна над нею, постійно кричав на неї, погрожував і виганяв з дитиною. Також відповідач зазначила, що позивач проживає в орендованому житлі, не має постійного місця роботи, вживає заборонені пігулки, відвідує лікаря через порушення нервової системи, кошти на утримання сина надавав лише раз. Відповідач заперечила той факт, що вона не відкривала позивачу двері і переховує дитину, оскільки він не приїжджав у Вінницю, а лише в Київ, в зв`язку з чим вона разом з дитиною їздили до нього. Додатково пояснила, що наразі сину вже 2,7 роки, він спілкується лише на українській мові, а відповідач на англійській мові, син проживає з нею та вона забезпечує його належними умова для виховання та проживання. Просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник Службу у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М.П. підтримала висновок наданий органом опіки та піклування Вінницької міської ради та заперечила щодо повернення дитини [PERSON] до Королівства Нідерландів. Вислухавши пояснення представників позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідача, її представника [PERSON] ,\~ дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Так, з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 05.03.2014 року, суд вбачає, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 5 березня 2014 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 355 (а.с. 29). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.05.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Вінниця, Україна (а.с. 164). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем також було зареєстровано факт народження дитини в Нідерландах, що підтверджується актом реєстрації іноземного акту та випискою із свідоцтва про народження (а.с. 37-38, 42). Факт визнання позивачем батьківства відносно [PERSON] , [INFO] , підтверджується актом визнання кожної дитини, якою в даний час жінка є вагітна № 0021, складено в м. Амстердам (а.с. 40). Разом з тим слід зазначити, що\~ шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Даний факт підтверджується\~ рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2016 року (а.с. 166). Також, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 140 євро, що станом на 22.02.2016 року еквівалентно 4172 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 25.08.2015 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Також даним рішенням було стягнуто з [PERSON] на користь та на утримання дружини [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 60 євро, що станом на 22.02.2016 року еквівалентно 1788 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 25.08.2015 року, до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку, тобто до [INFO] (а.с. 167-168). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року (а.с. 169-170). Зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2016 року вбачається, що неповнолітній син сторін зареєстрований та проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, з аналізу вищевказаного документу, суд прийшов до висновку, що позивачу було відомо, що його син разом із матір`ю постійно буде проживати в Україні, та\~ даний факт ним не заперечувався. Також, судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Департаменту соціальної політики з 01.05.2014р. по теперішній час та їй призначено допомогу при народженні дитини\~ Ель-Сайєд [PERSON] (а.с. 195). Згідно довідки про склад сім`ї\~ квартального комітету «Надія» від 18.10.2016 року,\~ [PERSON] проживає в [ADDRESS] . До складу її сім`ї входять:\~ батько [PERSON] , мати [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 102). Даний факт також підтверджується домовою книгою (а.с. 103-105). Разом з тим, слід звернути увагу на те, що в квітні 2016 року [PERSON] звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, який наразі ще не розглянутий (а.с. 173-174). Відповідно до звіреної копії виписки із бази даних відділу муніципального реєстру населення міста Амстердам встановлено, що позивач є громадянином Нідерландів та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 30). Також, в матеріалах справи міститься завірена копія виписки із бази даних відділу муніципального реєстру населення міста Амстердам, зі змісту якої вбачається, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , є громадянином Нідерландів, прописаний та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 21 липня 2014 року (а.с. 32). З наявних в матеріалах справи документів, судом встановлено, що позивач 28 серпня 2015 року\~ звернувся до працівників поліційної дільниці головного комісаріату Эландсґрахт, Амстердам, з заявою про порушення батьківських прав та клопотання про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, на підставі ст.. 279 Кримінального кодексу Нідерландів (а.с. 44-48). Так зі змісту вищевказаної заяви вбачається, що [PERSON] бажає проживати разом із сином в Україні, оскільки боїться, що позивач хоче відібрати у неї сина. Відповідач хоче утримувати їх сина в Україні доти, поки він не втратить громадянство Нідерландів. Також 18 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області з заявою про злочин, передбачений ч.1 ст. 146 КК України (а.с. 52-54). Відповідно до змісту заяви відповідач разом з дитиною 22 жовтня 2014 року поїхала в України, щоб провідати свою матір, проте станом на сьогоднішній день досі не повернулась в м. Амстердам. 6 січня 2015 року позивач приїхав в Україну і попросив дружину повернутися разом з дитиною додому, однак вона відмовилася. Також в серпні 2015 року під час перебування позивача в Україні, [PERSON] навмисно не відповідала на дзвінки, та не відкривала двері будинку, тобто переховує дитину від батька. Разом з тим, суд не приймає до уваги вищевказане звернення позивача, оскільки воно спростовується листом Вінницького відділу поліції\~ ГУНП у Вінницькій області від 08.08.2016 року (а.с. 159), відповідно до якого досудове розслідування за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 146 КК України не здійснювалось та в слідчому відділенні відомості щодо звернення\~ позивача до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області відсутні. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має закордонний паспорт [NUMBER] , з якого вбачається, що він прибув до Королівства Нідерландів 18.07.2014\~ (а.с. 81-83).\~ Даний факт також підтверджується відповіддю на запит Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (а.с. 132). Також, відповідно до посвідчення особи, [PERSON] є громадянином Нідерландів (а.с. 122-124). Відповідно до закордонного паспорта Ель-Сайєд Мохамед Мохамед Мохамед, серії [NUMBER] , позивач є громадянином Королівства Нідерландів (а.с. 98-101). З відповіді КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» від 25.10.2016 року вбачається, що син сторін зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , наглядається в даному закладі з 28.05.2014 року, стан здоров`я дитини - задовільний,\~ дитина перебуває на диспансерному обліку, фізичний розвиток гармонійний (а.с. 181). Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 31.10.2016 року, повернення дитини [PERSON] , [INFO] , до королівства Нідерландів є недоцільним\~ (а.с. 137-140). Суд критично ставиться до пояснень позивача про те, що з 16 по 24 січня 2015 року він приїжджав в Україну з метою налагодження контакту з дружиною, однак йому двері відповідач не відчиняла та не відповідала на дзвінки, з огляду на наступне. Так, з\~ закордонного паспорта позивача вбачається, що він прилетів 16 січня 2015 року в аеропорт «Бориспіль» (м. Київ) (а.с. 99), а з посадкового документу (а.с.\~ 160), виданого на\~ ім`я [PERSON] встановлено, що остання 20 січня 2015 року виїхала в м. Київ, тобто на зустріч до свого чоловіка. Даний факт також був підтверджений\~ поясненнями відповідача наданими в судовому засіданні, згідно яких позивач вимагав, щоб вона разом із дитиною приїхали до м. Києва, оскільки в м. Вінницю він їхати не збирався. [PERSON] приїхала в м. Київ, проте позивач її не зустрів та 21.01.2015 року вона повернулася додому. З витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2461 від 29.10.2015 року, суд вбачає, що громадянину Королівства [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] , був встановлений порядок участі у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а саме під час відвідання України на території м. Вінниці у понеділок, середу, п`ятницю з 10-00 год. до 12-00 год. у присутності матері дитини. Також зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я, віку та інтересів дитини (а.с. 165). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в 1999 році закінчила Вінницьке професійно-технічне училище № 15 і здобула кваліфікацію перукаря, у 2008 році закінчила Київський національний університет культури та мистецтва, характеризується позитивно, до свого малолітнього сина турботлива, любляча відповідальна мама. Дбає про здоров`я дитини, правильний різносторонній розвиток дитини, відвідує дитячий майданчик та інші розважальні місця для дітей (а.с. 182, 188, 189). Відповідно до письмових доказів,\~ які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що [PERSON] : на обліку в ВОКШВД не перебуває (а.с. 184), наркологічні протипоказання відсутні (а.с. 185), на обліку у комунальному закладі «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» не перебуває (а.с. 186) та на обліку у Вінницькому обласному протитуберкульозному диспансері № 2 також не перебуває (а.с. 187). Матеріалами справи встановлено, що в січні 2016 року [PERSON] зверталася до Вінницького відділу поліції у Вінницькій області з заявою про погрозу викрадення дитини (а.с. 198). Зі змісту даної заяви вбачається, що позивач говорив їй про намір відібрати дитину та зробить все, щоб син її зненавидів. Також в матеріалах справи є заява [PERSON] про злочин вчинення психологічного насильства та погрози вбивством (а.с. 199), відповідно до якої\~ під час перебування з дитиною в Нідерландах, [PERSON] перебувала в стані страху, тривоги і беззахисності після постійних погроз і психологічного знущання з боку [PERSON] . Погрожував забрати дитину, її депортує,\~ спалить всю її сім`ю. Погрози та психологічне давлення продовжував поки вона повернулася до України. Відповідно до відповідей Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, ознаки кримінального правопорушення за вищевказаними заявами відсутні, а підстави вважати, що [PERSON] може викрати свого сина, не виявлено (а.с. 100, 101). Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Отже, зі змісту позовної заяви суд вбачає, щ на думку позивача, відповідач\~ [PERSON] самостійно змінила місце проживання спільної неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітнього в Україні він не давав та вважає, що відповідач незаконно утримує неповнолітнього [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася\~Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Королівством Нідерландів з 1 лютого 2007 року. Відповідно до ч. 3\~статті 10 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. З Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;\~b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Так, з матеріалів справи вбачається, що дитина сторін постійно проживає на Україні. Тому для правовідносин, що склались у справі, слід керуватись законодавством України. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно з вимогами ст. 12 Конвенції про цівільно-правові акспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності 1 вересня 2006 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач народила та проживає з дитиною в Україні, і цього разу позивачу було відомо, що [PERSON] приїжджає до нього, щоб погостювати, в зв`язку з чим ним було куплено квитки у дві сторони. Тобто позивачу був відомий намір відповідача про повернення додому на Україну. Жодного доказу про те, що [PERSON] разом із сином приїздили до нього з метою постійного місця проживання, позивачем надано не було. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», п. 63 Також встановлено, що відповідач не приховуючи дитину разом з\~сином пройшли паспортний контроль, Ель-Сайєд [PERSON] вписаний до її закордонного паспорту, а письмового дозволу від іншого з батьків не вимагається. Крім того, позивач [PERSON] не надавав до компетентних органів заяву про незгоду та заборону щодо дитини [PERSON] щодо виїзду з Королівства Нідерландів. Отже, позивачем не доведено та і в судовому засіданні під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження того факту, що відповідач [PERSON] незаконно здійснила переміщення неповнолітньої дитини Ель-Сайєд Юсоф Мохамед Мохамед Мохамед. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] незаконно утримує на території України неповнолітню дитину [PERSON] та не повертає до Королівства Нідерландів, то такі посилання позивача не заслуговують на увагу, а крім того, спростовуються встановленними обставинами під час розгляду справи. Згідно п. b) ч. 1 ст. 13 вказаної Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний\~ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках. Також в правовій позиції Верховного суду України, яка висловлена\~ в постанові\~ від 25 грудня 2013 року по справі № 6-117цс13, зазначено, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Встановлено, що дитина [PERSON] адаптувався в Україні, спілкується українською мовою, має друзів. Отже, повернення до Королівства Нідерландів спричинить важку психологічну травму\~для дитини, оскільки малолітній [PERSON] у віці 2 роки 7 місяців залишиться без матері, в результаті чого він отримає непоправної психічної шкоди, також відрив від звичного та комфортного середовища, розлука із близькими людьми, які приділяють йому багато уваги та оточують турботою, також не відповідатиме інтересам дитини. Що стосується умов проживання дитини у м. Вінниці, то вони є задовільними та відповідають його інтересам, що підтверджується Актом обстеження умов проживання. Зокрема, згідно акту обстеження умов проживання від 07.09.2016 року, проведенного заступником начальником служби у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М.П., головного спеціаліста служби у справах дітей Вінницької міської ради Остапець М.М., головного спеціаліста ВШЦШДМ Калити О.О., вбачається, що відповідач проживає та зареєстрована в [ADDRESS] . Будинок належить на праві власності бабі та діду дитини.\~ Даний будинок складається з 4-х кімнат, дві з яких займає мати з дитиною, в яких знаходяться розкладний диван, дитяче ліжечко, шкаф-купе, комод, книжкові полиці, комп`ютерний стіл, комп`ютер, розкладний диван, іграшковий диван, багато розвиваючих дитячих іграшок та книжок. Для\~ дитини створені належні умови проживання, виховання та утримання. Стосунки в сім`ї доброзичливі, панує взаємоповага та підтримка один одного (а.с. 194). Отже, викладене свідчить про те, що повернення до м. Амстердам малолітню дитину до попереднього місця проживання може завдати шкоди здоров`ю, до того ж без матері, враховуючи малолітній вік дитини, не відповідає інтересам дитини та суперечить основоположному принципу Конвенції, що інтереси дітей - це найважливіше в справі турботи про них. Згідно з практикою Верховного суду України, згідно ухвали якого від 27.01.2010 р. по справі № 6-11414св09 було відмовлено у задоволенні касаційної скарги та залишені в силі ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2009 року та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2008 року про відмову у задоволенні позовних вимог про повернення дитини до Республіки Кіпр з тих підстав, що позивачем не надані докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та\~Закону України «Про охорону дитинства» та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судами підставно зазначено, що рішення про відмову в поверненні дитини до іншої держави відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, яким визначено, що дитина може бути розлучена з матір`ю лише у виключних випадках. Оцінивши позитивний результат у долі дитини, якщо її залишити проживати в Україні, суди постановили правильне, законне і обґрунтоване рішення, яке не суперечить нормам вищезазначеної Конвенції, Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». Умови проживання, в яких наданий час мешкає дитина є кращими ніж умови проживання у м. Амстердам. Дитина Ель-Сайєд Юсоф Мохамед Мохамед Мохамед адаптувався в Україні, спілкується українською мовою, має друзів. Також у малолітньої дитини є все, що йому необхідно для життя та розвитку. Слід також зазначити, що згідно рішення УДМС України у Вінницькій області № 13411 від 11.09.2015 року [PERSON] , [INFO] , набув громадянства України на підставі статті 7 Закону України «Про громадянство України» (а.с. 175, 176). Згідно з ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Відповідно до\~ст. 33 Конституції України,\~кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Крім того, у cт. 55\~Конституції України\~закріплено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно cт. 20 Конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод. Щодо позовних вимог позивача в частині, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , передати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , його батькові [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , для забезпечення повернення дитини, то такі вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки такі вимоги передбачають собою безпосередньо вже встановлення порядку виконання рішення суду. Отже, проаналізувавши вищевикладені обставини, суд приходить до того, що позивачем не доведено в судовому засіданні того, що піклування про дитину, яке здійснювалось за місцем його проживання в Королівстві Нідерландів було достатнім для її нормального розвитку і не було їй на шкоду. Не надані позивачем і докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, суд приходить до висновку, що повернення дитини до Королівства Нідерландів є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі, Актом обстеження умов проживання підтверджено, що всі умови для проживання та утримання дитини за місцем проживання матері є належними. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам. Між тим, позивач не позбавлений права на спілкування з дитиною і законодавство України сприяє цьому. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства»\~дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розв`язання возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до королівства Нідерландів не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed