Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

21.06.2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ПрАТ "Північний ГЗК" про стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 7155,60 грн., середнього заробітку за час затримки при розрахунку у розмірі 61972,48 грн. та моральної шкоди у розмірі 10000 грн., спричиненої невиплатою вихідної допомоги. В обгрунтування зазначає, що він з 19.07.1976 до 22.02.2008 року працював у відповідача, був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. У травні 2018 року дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 рр. відповідач повинен був сплатити йому вихідну допомогу в розмірі три середньомісячні заробітні плати у звязку із тим, що він пропрацював на підприємстві більше 20 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 23.02.2008 по 31.03.2010 р. за розрахунком : 113,92 грн.*544= 61972,48 грн., де 113,92 грн.-середньоденна заробітня плата, 544 - кількість робочих днів. Крім того своїми діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10000 грн., оскільки позивач пропрацював сумлінно на підприємстві, стягнень не мав, не допускав порушень трудової дисципліни, а відповідач натомість порушив законодавство та не виконав свої обовязки. Ухвалою від 07.08.2018 року відкрито провадження і справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження . 29.08.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просить відмовити в позові. Зазначає, що Колективним договором, який був чинний з 2007-2008 роки, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема від 20 і більше років - тримісячна середня заробітна плата працівника (від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивачу на момент звільнення не було 60 років, то і одноразова допомога йому не виплачувалась. Також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач звернувся до суду через 10 років, а тому пропустив строк позовної давності, відтак підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Оскільки відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені тому і підстав для стягнення моральної шкоди немає. Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає, просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на відзив. Суд, заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів судом встановлені такі обставини і відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] у період 1976-2008 перебував у трудових відносинах з ПрАТ "ПівнГЗК", а.с. 7-11, 22.02.2008 позивач звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію з виплатою коштів в розмірі 1557,56 грн., а.с.14 Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 653 від 10.04.2018 року, середньогодинна заробітна плата [PERSON] становить - 14,24 грн., а середньомісячна - 2385,20 грн. (а.с.13). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобовязання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років- три середньо місячні заробітні плати працівника. Водночас, згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та обєднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ "Північний ГЗК", передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіків - 60 років). Оцінку суду. Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ "Північний ГЗК" погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обовязком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше повних 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію . Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 3 середньомісячних заробітних плат, що становить : 2385,20*3=7155,60 грн. Приписами ст. 47 КЗпП Українивстановлений обов»язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу. Відповідно дост. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст. 116 цього кодексу при відсутностіспору про їх розмір підприємство, установа, організація повиннівиплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз»яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 23.02.2008 р. по 31.03.2012 р., тобто за 544 робочих днів, у розмірі 61972,48 грн., виходячи з розрахунку : 113,92 грн.*544 робочіх днів. = 61972,48 грн., з яким суд погоджується. Суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України. Тому, позов у цій частині також підлягає до задоволення. При цьому доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необгрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП Українироз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці»Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд враховує вимоги ст.237-1 КзПП України і згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначає розмір відшкодування моральної шкоди в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача, а також характеру і тривалості страждань, стан здоровя потерпілого, тривалість роботи у відповідача, наявність втрати професійної працездатності та можливість направлення коштів для її своєчасного відновлення. З урахуванням вищенаведеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, у цій частині позов слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач, завищеною, та враховуючи положення пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України. Також згідно до положень ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «ПГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1409,60 грн. На підставі ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial