Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

В вересні 2015 року ПАТ «ВіЕс Банк» предявив позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, закріплення прав управителя та виселення. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29 листопада 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF41290 на суму 30\~000 доларів США під 13 % річних з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2017 року. Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідач [PERSON] належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 11\~177, 32 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 09.09.2015 року становить 250\~561, 16 грн. З них: -9894, 47 доларів США (221803, 60 грн.) борг по кредиту; -858, 12 доларів США (19236, 41 грн.) борг по відсотках; -9521, 14 грн. пеня. З метою забезпечення виконання зобовязань за укладеним кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 29 листопада 2007 року, за умовами якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Винниченка (Леніна), 43, в смт. Королево Виноградівського району та земельну ділянку площею 0,1500 га за цією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. 7 липня 2015 року відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було надіслано повідомлення з вимогою про звільнення предмету іпотеки. Однак, така вимога залишена без задоволення. У звязку з цим позивач просив в судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,1500 га по вул. Винниченка (Леніна), 43, в смт. Королево Виноградівського району Закарпатської області, закріпити за банком права управителя щодо цього нерухомого майна та виселити відповідачів. Рішенням Виноградівського районного суду від 17 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «ВіЕс Банк» просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт зазначає, що вибір способу судового захисту є виключним правом позивача, відповідач [PERSON] допустив заборгованість по кредиту, а тому банк вправі звернути стягнення на предмет іпотеки. Висновок суду першої інстанції про не співмірність суми заборгованості по кредиту та вартості іпотечного майна, на думку апелянта, є хибним та необґрунтованим. В судове засідання в апеляційній інстанції сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав заяву про розгляд справи без участі представника банку (Т.2, а.с.19, 34, 46). Відповідачка [PERSON] подала суду заяву, в якій просила перенести розгляд справи через неможливість своєї явки, доказів на підтвердження поважності наведених обставин суду не надала (Т.2, а.с.46 «а»). Інші особи заяв про відкладення розгляду справи суду не подавали. Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] дійсно допустив заборгованість по кредиту, в банку виникло відповідне право звернення стягнення на предмет іпотеки, проте борг по кредиту та вартість іпотечного майна є неспівмірними. При цьому, судом встановлено, що борг відповідача по кредиту становить 250\~561, 16 грн. (11177, 32 доларів США), а вартість предмету іпотеки 108\~755 грн. Згідно іпотечного договору від 29 листопада 2007 року вартість будинку з надвірними спорудами становить 89\~870 грн., а вартість земельної ділянки площею 0,1500 га 18\~885 грн. (а.с.11-13). Розмір заборгованості, а також вартість предмета іпотеки сторонами не оспорюється. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Судом також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за укладеним кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON]. Мих. було укладено іпотечний договір від 29 листопада 2007 року, за умовами якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Винниченка (Леніна), 43, в смт. Королево Виноградівського району та земельну ділянку площею 0,1500 га за цією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 14 Іпотечного договору від 29 листопада 2007 року право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання б) у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання, згідно умов цього договору та вимог Закону «Про іпотеку». Право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно цього договору, належить іпотекодержателю (п.16, 17 Іпотечного договору). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі N 6-1080цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року) слідує, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. У даному випадку позичальник допустив заборгованість по кредиту, а тому в банку виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок та земельну ділянку по вул. Винниченка, 43, в смт. Королево Виноградівського району Закарпатської області. 17 січня 2015 року позивачем було надіслано боржнику повідомлення про порушення основного зобовязання з вимогою погасити заборгованість по кредиту достроково, а також з попередженням про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.17). Однак, цю вимогу-повідомлення не виконано, заборгованість не погашено. При цьому, борг по кредиту є співмірним з вартістю іпотеки, оскільки складає 11\~177, 32 доларів США (250\~561, 16 грн. по курсу НБУ станом на день предявлення позову), в той час як згідно іпотечного договору від 29.11.2007 р. вартість будинку з надвірними спорудами становить 89\~870 грн., а вартість земельної ділянки площею 0,1500 га 18\~885 грн. (а.с.11-13). Отже, позов в цій частині є обґрунтований, підлягає задоволенню. Відповідно до статті 34 Закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Звертаючись з вимогою про закріплення за банком права управителя щодо переданого в іпотеку нерухомого майна позивач належним чином не обґрунтував свою вимогу та не вказав мету передачі предмета іпотеки в управління, а лише зазначив норму закону. Позов в цій частині є необґрунтований, в його задоволенні слід відмовити. Щодо вимог про виселення, то колегія суддів при вирішенні даної вимоги враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-1449цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року). Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). З матеріалів справи слідує, що предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів, а тому виселення осіб із займаного житлового приміщення можливе тільки у випадку надання іншого постійного житла. В даному випадку іншого постійного житла, яке має бути надане особі одночасно з виселенням немає, а отже це є підставою для відмови в позові про виселення. Враховуючи викладене,

Outcome: partial