Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15.10.2014 р. Від шлюбу мають доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які на час подання позову проживають з відповідачем. Зазначає, що відповідач не має власного житла, працює на державній службі, у зв'язку з чим, не має достатньо часу щоб займатись дітьми, фактичний догляд за якими здійснює його мати. В той же час позивач має у своїй власності квартиру, високий дохід та гнучкий графік роботи, який дозволить їй багато часу приділяти донькам. Зокрема, з нею проживає її син [PERSON], [INFO] р., у зв'язку з чим, спільне проживання буде сприяти прихильності сестер та брата. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому. Відповідач та його представник заперечували щодо вимог позову, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між сторонами, питання щодо місця проживання їх спільних дітей було вирішено добровільно, на підставі чого позивачем була написана та нотаріально засвідчена заява. Протягом всього часу проживання дітей з батьком, ніяких перешкод позивачу в спілкуванні з дітьми не вчинялось. Зазначили, що відповідач має достатній рівень заробітку щоб належним чином забезпечувати своїх дітей. Вони забезпечені житлом та належним доглядом як збоку батька, так і з боку їх бабусі, матері відповідача. В той же час, позивач не має стабільного та регулярного заробітку, та у відповідності до довідок не приймає участі у вихованні доньок. Крім вказаного пояснили, що факт проживання разом з позивачем її сина, не є підставою для визначення місця проживання доньок з нею. Від представника третьої особи в судове засідання надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи висновок Білоцерківської міської ради від 20.07.2017 р. №2729/1-7. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 04.08.2012 р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, а/з 793. Від шлюбу подружжя має доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2014 р. шлюб між сторонами розірвано. Встановлено та визнано сторонами по справі, що після розірвання шлюбу, діти залишились проживати з батьком. У відповідності до заяви позивача від 24.10.2014 р., остання дала згоду на проживання своїх дітей [PERSON] та [PERSON] з їх батьком, за адресою: [ADDRESS], гуртожиток. Згідно з Актами обстеження умов проживання від 23.05.2017 р. та 20.06.2017 р., на час розгляду справи діти проживають разом з батьком та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно з вказаними Актами, умови створені для проживання та розвитку дітей є задовільними, в квартирі створені умови для повноцінного розвитку та виховання дітей, діти забезпечені необхідним одягом, взуттям. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до вимог ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов'язаних із вихованням дітей, обов'язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. У відповідності до Висновку Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 20.07.207 р. №2729/1-7 на даний час підстави для зміни місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] відсутні. Судом встановлено, що позивач має постійне місце роботи, працює на посаді слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, отримує стабільний достатній дохід, характеризується як здібний, сумлінний, ініціативний працівник, відданий справі, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме копією договору купівлі-продажу квартири, копією податкової декларації. Також встановлено, що позивач перебуває в новому шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 11.01.2017 р. Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, а/з 9, характеризується навчальним закладом в якому навчалась до 2013 р., як уважна, досвідчена, стримана людина, має в приватній власності [ADDRESS]. Крім того, у відповідності до Висновку Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 20.07.207 р. №2729/1-7, позивач вагітна, чекає на четверту дитину. У відповідності до Довідки Дошкільного навчального закладу (центр розвитку дитини) №12 «Джерельце» Білоцерківської міської ради Київської області від 23.05.2017 р. [PERSON] та [PERSON] відвідують середню групу «Росинка», розвитком та вихованням дітей займається батько. На батьківські збори, свята розваги мама не з'являється. Про вказане також свідчить Психолого-педагогічна характеристика, наявна в матеріалах справи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини; Згідно положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо ставлення дітей до обох батьків, вік дітей, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання. Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. У Принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що передбачено ст. 141 СК України та витікає зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за судовим рішенням. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час проживають разом з батьком. Перешкод матері у спілкуванні з дитиною батьком не чиниться, зокрема доказів зворотнього суду не надано. Отже, відповідач добровільно в 2014 р. залишила своїх дітей проживати з батьком, про що позивач надала свою письмову заяву, засвідчену нотаріально. Діти перебували повністю на утриманні батька. Саме батько займається вихованням дітей. Крім того, при винесенні рішення, суд враховує відсутність доказів того, що позивач працює на сьогоднішній день, має постійний дохід, відсутні характеристики позивача і її чоловіка з місця роботи, з місця проживання, немає акту обстеження житлових умов позивача. Відповідно до статті 18 цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В даному випадку відсутні докази сприятливих умов проживання для дітей в квартирі позивача. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з позивачем, оскільки дівчата тривалий час проживають з батьком, звикли до умов проживання, місця проживання та до того, що батько доглядає, займається з ними, у зв'язку з чим тривала розлука з ним, а також не проживання разом з ним може призвести до емоційного травмування дітей. У разі зміни на даний час дітьми умов життя, оточення та місця проживання призведе до порушення їх прав та не буде відповідати волевиявленню та інтересам дітей. Проживання на даний час дітей з батьком більш доцільно та в їх інтересах, та не заподіє такої психологічної травми, як проживання окремо від батька, з яким були щоденно від дня їх народження. В разі зміни місця проживання, дітям доведеться звикати до сумісного проживання з вітчимом і, як наслідок, діти можуть отримати психологічну травму, що може їм зашкодити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed