Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначила, що в період часу з 27 липня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала техніком у виробничому підрозділі «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач по справі припинив виплачувати заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 16767 гривень 29 копійок (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 13370 гривень 30 копійок). Позивач просить: -стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період часу з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 13370 гривень 30 копійок. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, підтримує позов (а.с.16). Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив розглядати справу за його відсутності (а.с.20-23). З наданого представником АТ «Українська залізниця» відзиву (а.с.20-23) вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги [PERSON] та просить відмовити їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами: - місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції; у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року; - відповідач не може виконати вимоги ст.116 КЗпП України в частині нарахування в повному обсязі заробітної плати, надання відомостей про розмір нарахованої заробітної плати за цей період; сплатити всю суму, що належить позивачу від підприємства в день звільнення та провести з ним остаточний розрахунок, оскільки це виявилось неможливим; - при наявній можливості забезпечення безпечного та безперешкодного доступу уповноважених осіб відповідача до документів, які залишились у виробничих підрозділах на непідконтрольній Україні території, а також при поверненні захоплених підприємств до функціонування у відповідача з`явиться можливість для проведення нарахування та розрахунку по заробітній платі з відповідачем. . З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, обіймала посаду техніка-технорлога дільниці профілактичного ремонту тепловозів «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.4-6). Як вбачається з Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938 (а.с.48), відповідач по справі змінив найменування на акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочено - АТ «Укрзалізниця»). 17 липня 2017 року [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.6). На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані довідки, підписані головним інженером [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , в яких зазначено, що [PERSON] нараховано (з урахуванням податку з доходів фізичних осіб) заробітну плату в березні 2017 року - 2895 грн 53 коп, в квітні 2017 року - 2127 грн 30 коп, в травні 2017 року - 2127 грн 30 коп, в червні 2017 року - 642 грн 20 коп, в липні 2017 року - 8974 грн 96 коп (а.с. 7-8). З довідки, підписаної головним інженером [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , наявної на аркуші справи 7, вбачається за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року включно [PERSON] нараховані суми заробітної плати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 2303 грн 15 коп, квітень - 1691 грн. 59 коп, травень - 1691 грн 59 коп, червень - 510 грн 66 коп, за липень - 7173 грн 31 коп, а всього за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року - 13370 грн 30 коп (а.с.7). Відповідно до довідки ПАТ «Українська залізниця» від 25 березня 2019 року № 193/3 дохід [PERSON] з березня по липень 2017 року становить 1308 грн 04 коп і складається із заробітної плати за березень 2017 року, в період часу з квітня по липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась (а.с.25). Як вбачається з видаткового касового ордеру № 1886 від 11 вересня 2017 року (а.с. 26), [PERSON] 11 вересня 2017 року сплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 1040 грн 13 коп (а.с.26). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) вбачається, що в березні 2017 року відповідачем по справі позивачу [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 2895 грн 53 коп (що, доречі, збігається із розміром нарахованої заробітної плати за цей місяць, зазначеним в довідках, які подані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог); з квітня по липень 2017 року нарахування відсутні (а.с.40-42). Згідно довідки відповідача по справі від 25 березня 2019 року № 193/4 станом на 25 березня 2019 року відсутня заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] (а.с.27). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Згідно ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до ч.1 ст.75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані довідки за підписом головного інженера [PERSON] та головного бухгалтера Трускалової О.І. (а.с.7-8), які досліджені судом і зазначені в них відомості не спростовані відповідачем по справі, не надано доказів, що відомості, які відображені в цих довідках, є недостовірними, як і не спростовано наявність повноважень на складення таких довідок у осіб, що їх підписали. Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати позивачу було припинено з 16 березня 2017 року, що не відповідає вимогам діючого законодавства України. Крім того, із змісту відзиву вбачається, що фактично відповідач визнає, що він не виконав обов`язок сплатити заробітну плату та здійснити остаточний розрахунок із [PERSON] , тому суд не бере до уваги довідку відповідача від 25 березня 2019 року № 193/4 (а.с.27). Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку. Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу [PERSON] , яка до 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника. Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - довідках (а.с.7-8), наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними. Оскільки відомості, викладені в довідках, наявних на аркушах справи 7-8 відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем [PERSON] доведено заявлені позовні вимоги. Видатковий касовий ордер від 11 вересня 2017 року № 1886 (а.с.26), наданий відповідачем на підтвердження заперечень проти позову, не підтверджує факту сплати на користь [PERSON] заробітної плати за період часу з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року. Приймаючи до уваги наведене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.13 ЦПК України та враховуючи, що відповідач сплатив на користь позивача заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 1040 грн 13 коп, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та стягнення на її користь з відповідача заборгованості із заробітної плати в розмірі 12330 грн 17 коп (13370 грн 30 коп - 1040 грн 13 коп). Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне зауважити, заборгованість по заробітній платі за період часу з другої половини березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 12330 грн 17 коп визначена з урахуванням відрахованих обов`язкових платежів та податків. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 94,116, КЗпП України, ст.ст.1, 2, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial