Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що в 1995 році їй КСП «Рассвет» продав будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області, за що вона сплатила в касу КСП кошти в сумі 100000 карбованців, згідно накладної №1058.В 1999 році зареєстровано її місце проживання у вказаному будинку. Згодом КСП «Рассвет» реорганізовано в ТОВ «Світанок». В 2016 році коли вона вирішила зареєструвати своє право власності то їй було відмовлено з підстав відсутності у неї нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Відомості про продаж будинку в ТОВ «Світанок» також відсутні. Вважає, що з цього часу вона є добросовісним володільцем будинку. Для обслуговування житлового будинку сільською радою йому виділена земельна ділянка. На підставі ст.344 ЦК України просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення заяви та визнання права власності. Представник 3-ї особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення заяви та визнання права власності. Свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON]Д, в судовому засіданні пояснили, що позивач з 1994 року, 24 роки безперервно проживає та володіє житловим будинком в смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області. Платять за воду, світло та земельну ділянку. Ніхто на спірний житловий будинок не претендує. КСП «Рассвет» продав їй житловий будинок, але документів не зберіглися бо архів згорів. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд, з врахуванням визнання позову відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. Судом встановлено, що будинок розташований в смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської областібув проданий КСП «Рассвет» (який був переіменнований в ТОВ «Світанок») позивачу [PERSON] за 100000 карбованців, що підтверджується витягом із протоколу №11 від 27.09.1995 року, накладною №1058, та архівним витягом №19 від 31.10.1995 року . У вказаному будинку позивач проживає з 1995 року. Спірний будинок не стоїть на балансі в ТОВ «Світанак», що підтверджується довідкою №747 від 06.1.2017 року. Право власності на спірний будинок не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав №96288499 від 05.09.2017 року. У позивача були спроби визнати договір купівлі продажу дійсним в судовому порядку, але їй було відмовлено відповідно рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 20.04.2017 року. Отже вказані письмові докази свідчать про те, що позивач [PERSON] після придбання будинку з 1995 року продовжувала відкрито та безперервно користуватися нерухомим майном житловим будинком, розташованим в смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Основоположні принципи здійснення правомочності власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятої в м. Рим 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема вст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести сам позивач згідно ч. 1ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах захисту права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови). Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). В ході судового розгляду встановлено, що станом на 06.11.2017 року спірний житловий будинок на балансі ТОВ «Світанок» не перебуває. Відповідно довідки селищної ради №605-2/18 від 07.09.2017 року житловий будинок розташований в смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області безхазяйним та відумерлим не визнавалося та разом із цим селищна рада визнала позов і підтвердила факт постійного та відкритого володіння позивачкою спірним домоволодінням. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що позивач заволодів добросовісно спірним будинком у 1995 році, проживав із своєю сім'єю та дитиною. В будинок він вселився не самоправно, а з дозволу попереднього власника, який в 1995 році вирішив продати будинок позивачу. Заволодіння будинком позивачем відбулося без обману, насильства, умислу завдати будь-кому шкоду, про що позивачем в судовому засіданні позивачем надано докази, а саме виписку із протоколу №11 засідання правління КСП «Рассвет» від 24.09.1995 року. Володіння позивачем будинком визнається судом відкритим, тому що позивач не приховував факт знаходження спірним майном у його володінні. Таке володіння визнається судом безперервним, тому що воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком більше ніж 22 роки, постійно мешкає у ньому, опікується ним, проводить ремонти, оплачує комунальні послуги. Цей будинок нікому не належить, ніхто не заявляв до позивача вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна і позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком. Крім того, відповідач селищна рада до цього часу не звернулася із заявою про визнання спадщини відумерлою, а тому наявні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірний будинок за набувальною власністю. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з частиною другою статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вимоги законодавства суд зазначає, що, чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно, відкрито, безперервно користується житловим будинком, розташований в смт. Сиваське вул. Горького №26 Новотроїцького району Херсонської області, тобто більше ніж 10 років, осіб, які б мали законні права на це майно не встановлено, зазначене також достовірно підтверджується письмовим доказами та показами свідків, які не суперечать один одному. Враховуючи викладене, з огляду на вичерпання позивачем засобів правового захисту, суд приходить до висновку, що за позивачем може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно ч.1 ст. 344 ЦК України, оскільки іншим способом захистити право позивача не має можливості.

Outcome: approved