Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

30 серпня 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ТОВ «Агрофірми Шаргород» (далі - відповідач) із позовом про визнання договору оренди землі недійсним. У своїй позовній заяві зазначив, що 27 грудня 2001 року на підставі рішення 17 сесії 3 скликання Носиківської сільської ради йому передано у власність земельну ділянку, площею 2,75 га. Тривалий час земельною ділянкою користується ТОВ «Агрофірма Шаргород» за згодою позивача, однак ніякого письмового договору позивач з відповідачем не укладав. Оскільки відповідач добровільно відмовляється повернути позивачеві його земельну ділянку, останній звернувся до суду із вказаним позовом. Враховуючи вище викладене, просив ухвалити рішення, яким договір оренди землі № 32 від 5 червня 2008 року про передачу в оренду відповідачу земельної ділянки, площею 2,75 га, розташовану на території Носиківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області строком на 10 років визнати недійсним. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені у ній. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач знав про існування письмового договору оренди землі № 32 від 5 червня 2008 року, підписав його особисто, отримував орендну плату та просив застосувати строк позовної давності. У судовому засіданні позивач пояснив наступне. В 2001 році в с. Носиківка Шаргородського району Вінницької області невідомі особи пропонували йому укласти договір оренди належної йому земельної ділянки, на що позивач відмовився. Влітку 2016 року, позивач дізнався про існування письмового договору оренди його земельної ділянки, укладеного між ним та ТОВ «Агрофірмою Шаргород». Бажаючи повернути земельну ділянку позивач звернувся до відповідача, однак йому було відмовлено, пояснивши, що він не може розірвати договір в односторонньому порядку оскільки виконуються усі його умови. Позивач орендної плати не отримував і не отримує, оскільки вже тривалий час, а саме, близько пятнадцяти років проживає в [INFO]. В метою зясування можливості отримання орендної плати за користування ділянкою, в судовому засіданні в якості свідка були допитані колишня дружина [PERSON] та дочка позивача [PERSON], які в сукупності суду пояснили, що їм невідомо де розташована земельна ділянка позивача, та жодної орендної плати за її використання вони не отримували. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що між позивачем та ТОВ «Агрофірма Шаргород» існує письмовий договір оренди землі, згідно якого, [PERSON] передав земельну ділянку, площею 2,75 га у використання ТОВ «Агрофірмі Шаргород», строком на десять років, за що отримує орендну плату, яка може виражатись як в натуральній, так і в грошовій формі. Відповідно до відомостей видачі с/г продукції в рахунок орендної плати навпроти прізвища [PERSON] стоїть підпис про отримання ним орендної плати, що свідчить про те, що він знав про існування договору, та отримував плату. Посилаючись на ці обставини, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, заслухавши пояснення представника відповідача, допитавши свідків, повно та всебічно зясувавши усі обставини справи, дослідивши письмові докази, виходячи з принципів верховенства права та захисту порушених прав осіб, установив наступне. В судовому засіданні встановлено, що 5 червня 2008 року між ТОВ "Агрофірма Шаргород" та [PERSON] укладено договір оренди землі № 32, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності [PERSON] на земельну ділянку розташовану на території Носиківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, площею 2,75 га, підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН № 008056 від 21 січня 2002 року. Висновком експерта від 23 грудня 2016 року № 3389/339016-21 встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець», у примірнику договору оренди земельної ділянки № 32 від 5 червня 2008 року (а.с. 69-73) виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис у графі «Орендодавець» у примірнику договору оренди земельної ділянки № 32 від 5 червня 2008 року (а.с. 69-73) - виконаний не [PERSON] а іншою особою. Згідно\~ст. 179 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно\~ст. 90 ЗК України\~власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. Відповідно до\~ст. 93 ЗК України\~орендодавцем земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, повязані з орендою землі регулюються Законом. Відповідно до\~ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громади і юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки із орендарем. Відповідно до ч.1ст.202\~ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до\~ст. 236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 13 Закону України\~«Про оренду землі»\~договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до приписів ст. 16 Закону України\~«Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. У відповідності до положень ст. 35 Закону України\~«Про оренду землі» спори повязані з орендою землі вирішуються в судовому порядку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно\~ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З вищезазначеного вбачається, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочинів недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону; додержання встановленої форми правочину; правоздатність сторін; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1\~ст.14 Закону України "Про оренду землі"\~передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Статтею 18 цього Закону\~встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Статтею 34 Закону України "Про оренду землі"\~передбачено повернення орендодавцеві земельної ділянки на умовах, визначених договором у разі припинення або розірвання договору оренди землі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Позивач у своїх доводах довів те, що він не мав наміру укладати договір оренди його земельної ділянки із відповідачем, не отримував за це ніякої орендної плати. Це свідчить про те, що правочин вчинено всупереч частини 3 ст. 203 ЦК України, тобто вказане волевиявлення не відповідає його внутрішній волі. Пунктами 1, 8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9\~встановлено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються\~Цивільним кодексом України,\~Земельним кодексом України,\~Сімейним кодексом України,\~Законом України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»,\~Законом України від 6 жовтня 1998 року «Про оренду землі»\~та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Позивачем та представником позивача належними письмовими доказами доведено, що підпис в графі \~Орендодавець\~у договорі оренди землі № 32 від 5 червня 2008 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма Шаргород», виконаний не [PERSON]Б, а іншою особою та про недотримання при цьому передбаченої законодавством письмової форми договору, що підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 3389/3390/16-21 від 23 грудня 2016 року (а.с. 86-89). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 року), ратифікованою\~Законом від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як власник вищевказаної земельної ділянки [PERSON] має право та бажає самостійно вирішувати як розпоряджатися належним йому правом власності, а у зв'язку з обмеженням відповідачем його права власності на земельну ділянку, таке право підлягає захисту, оскільки він не проявляв своєї волі на укладання договору оренди землі № 32 від 5 червня 2008 року не підписував його, не уповноважував будь-кого на його укладання. Договір оренди землі між сторонами не відповідає положенням ч.ч.1, 2\~ст. 15 Закону України «Про оренду землі»,\~ст. 638 ЦК України\~- щодо істотних умов договору оренди землі. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України \~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною першою статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд не знаходить підстав для його застосування, так як представником відповідача не доведено того, що позивач знав про наявність договору, натомість в судовому засіданні знайшло своє підтвердження незнання останнім про існування договору оренди. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Окрім того,

Outcome: approved