Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ "Укрзалізниця" про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, шкоди в зв"язку з втратою годувальника, мотивуючи його тим, що [INFO]. о 17-45 год. машиніст [PERSON] (працівник виробничого підрозділу "Локомотивне депо Жмеринка" регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця", керуючи локомотивом «[NUMBER]», у складі пасажирського потягу №86, сполученням «Львів-Новоолексіївка», під час проїзду залізничної зупинки с. Могилівка Жмеринського району Вінницької області допустив наїзд на пішохода [PERSON] (сина позивача), який від отриманих травм помер на місці пригоди. Зазначене підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 28.02.2020 р. [PERSON] був єдиним сином позивача, який проживав разом з нею і фактично утримував матір. Позивач хворіє, перенесла важку операцію та очікує перенести ще одну, втрата сина завдала шкоди її здоров`ю. В житті [PERSON] стались невиправні зміни, втрата сина спричинила тяжкі душевні страждання. Позивач просить стягнути з АТ "Укрзалізниця": - 200000,00 грн - у відшкодування моральної шкоди; - 200682,00 грн - щомісячних виплат в зв"язку з втратою годувальника одноразового за три роки; - стягати по 5574,50 грн щомісячної виплати в зв"язку з втратою годувальника, довічно; - 26800,00 грн - витрат на спорудження пам`ятника; - 12800,00 грн - витрат на поховання; - 19500,00 грн - витрат на правничу допомогу. (а.с.1-6) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Лабик Р.Р. позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просить його задоволити, пояснив, що в справі відсутні докази, які б підтверджували наявність умислу потерпілого або непереборної сили, які спричини загибель сина позивача [INFO]. Вважає, що судові витрати підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки представником відповідача не було надано заяви про зменшення розміру судових витрат згідно ст. 137 ЦПК України. Представник відповідача АТ "Укрзалізниця" - Язвінська Л.М. позов не визнала, пояснила, що загиблий [PERSON] , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України і потрапив під потяг. Вини машиніста [PERSON] в цьому немає, кримінальне провадження відносно нього закрито за відсутністю в діях машиніста складу кримінального правопорушення. Надала відзив на позов (а.с. 71-73) та пояснення (а.с. 98-100). Вислухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали кримінального провадження №12019020000000498, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження №12019020000000498 від 28.02.2020 р. о 17-45 год. [INFO]. машиніст [PERSON] , керуючи локомотивом «[NUMBER]», у складі пасажирського потягу №86, сполученням «Львів-Новоолексіївка», під час проїзду залізничної зупинки с. Могилівка Жмеринського району Вінницької області допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який знаходився на залізничній колії. Від отриманих травм [PERSON] помер на місці пригоди. Згідно висновку судово-медичної експертизи №120 від 15.01.2020 р. [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла. При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт у концентрації 2,5 ‰ (в крові) та 3,5 ‰ (в сечі). Така концентрація етанолу в крові за життя могла відповідати сильному ступеню алкогольного сп`яніння. (а.с. 35-36) Позивач [PERSON] є матір`ю загиблого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с. 12) Електровоз серії [NUMBER] знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] з 14.07.2000 р. по теперішній час працює на посаді машиніста електровоза виробничого підрозділу "Локомотивне депо Жмеринка" регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця", що підтверджується копією відповіді АТ «Укрзалізниця» №Ц-4-80/1262-20 від 18.05.2020 р. (а.с. 7) На а.с. 10 - копія свідоцтва про смерть [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно копії довідки про причину смерті від 15.12.2019 р. причиною смерті [PERSON] була сполучна травма тіла. (а.с. 11) З пояснення машиніста [PERSON] (кримінальне провадження №12019020000000498) вбачається, що він, керуючи локомотивом «[NUMBER]», у складі пасажирського потягу №86, сполученням «Львів-Новоолексіївка», рухався 1106 км перегону «Жмеринка-Гнівань», в світлі фар прожектора побачив пішохода, який знаходився біля краю зупиночної платформи «Могилівка», а саме на лівій головці рейки, по якій рухався потяг. Він одразу ж застосував екстрене гальмування із подачею піску та звукового сигналу великої гучності, проте наїзду уникнути не вдалось. Згідно розшифрування роздруківки швидкостемірної стрічки потяга №86 на 1106 км 9 перегону «Браїлів- Гнівань» застосовано екстрене гальмування при швидкості 86 км/год. Машиніст [PERSON] діяв відповідно до вимог розділу 2 п. 17.1 Регламенту дій локомотивних бригад в аварійних і нестандартних ситуаціях при роботі на суміжних ділянках інших залізничних адміністрацій та не мав можливості попередити наїзд на пішохода. В постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що пішохід [PERSON] порушив вимоги розділу 1 п. 2.5. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, де зазначено, що пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше 5 метрів. Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.12.2019 р. за №12019020000000498, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 ч. 3 КК України. (а.с. 35-36) Згідно копії довідки МКП «УК «Житло - Гарант» №6262 від 26.12.2019 р. позивач [PERSON] - власник квартири по [ADDRESS] . Син [PERSON] був зареєстрований в цій квартирі з 22.08.2002 р. (а.с. 13) З копії довідки №301 від 09.12.2019 р. вбачається, що [PERSON] з 19.09.2008 р. працював на ПАТ «Вінницький олійножировий комбінат» на посаді вантажника (погрузка жира). За період червень 2019 р. - листопад 2019 р. отримав 66898,70 грн (нараховано 81583,77 грн). (а.с. 16) Позивач [PERSON] є пенсіонером, згідно довідки №3123 від 19.05.2020 р. знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ у Вінницькій області, за період грудень 2018 р. - грудень 2019 р. отримала 26053,22 грн пенсії за віком. (а.с. 15) На а.с. 17-18 - копія довідки №4026 від 04.09.2017 р., з якої вбачається, що позивач [PERSON] з 23.08.2017 р. до 04.09.2017 р. перебувала на лікуванні в Інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М.Амосова у відділенні хірургічного лікування ішемічної хвороби серця. В довідці зазначений діагноз позивача. На а.с. 21 - копія свідоцтва про розірвання шлюбу, відповідно до якого шлюб позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано 06.11.1996 р. На а.с. 19 - копія свідоцтва про народження, згідно якого [PERSON] ( [PERSON] ) була матір`ю [PERSON] , який [INFO] помер, причина смерті - механічна асфіксія-повішення. (а.с. 20) Судом встановлено, що у позивача є ще повнолітня дочка. Відповідно до ст. 1187 ч. 1, 2, 5 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 1172 ч. 1 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ч. 2 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ст. 1187 ч. 5 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ст.1193 ч. 2 ЦК україни), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Згідно ст. 1200 ч. 1 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Статтею 1202 ч. 1, 2 ЦК України визначено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Згідно ст. 202 СК України визначено підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків. Так, частиною першою передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Ця норма закону не має визначення особи, що потребує матеріальної допомоги. За аналогією закону, що регулює подібні правовідносини, в ст. 75 СК України, якою передбачено право одного з подружжя на утримання, визначається, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 75 ч. 4 СК України). Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Отже, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. В 2019 р. прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становив: з 01.01.2019 р. - 1497,00 грн, з 01.07.2019 р. - 1564,00 грн, з 01.12.2019 р. - 1638,00 грн, а згідно довідки №3123 від 19.05.2020 р. позивач [PERSON] отримувала з січня 2019 р. до лютого 2019 р. по 1606,15 грн пенсії, в березні 2019 р. - 2911,24 грн, в квітні 2019 р. - 2911,23 грн, з травня по червень - 1706,15 грн, з липня по грудень - по 2000,00 грн. Тобто, позивач отримувала дохід не менше прожиткового мінімуму на місяць, що встановлений законом. Згідно ст. 36 ч. 2 п. 1, ч. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Згідно ст. 38 ч. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 р. непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо. В постанові Верховного Суду від 18.04.2018 р. (справа №165/325/17) зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. Верховний Суд зазначив, що за змістом абз. 1 ч. 1, 2 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. У п. 8 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 р. визначено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Позивач не довела того, що на день смерті сина вона була на його утриманні, або була особою, яка мала право на утримання від нього. З наданих доказів вбачається, що позивач та її загиблий син, дійсно, проживали за однією адресою, але перебування позивача на утриманні сина не доведено належними доказами, не доведено і того, що позивач була на утриманні сина і, що допомога, яку вона отримувала від сина (а не її пенсія), була її основним доходом. При цьому суд враховує, що позивач була непрацездатною, оскільки досягла пенсійного віку, мала свій постійний дохід у вигляді пенсії, яка не була меншою від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з АТ "Укрзалізниця" на її користь 200682,00 грн одноразової виплати, пов`язаної з втратою годувальника за три роки та стягнення по 5574,50 грн щомісячної виплати, пов`язаної з втратою годувальника, довічно, задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ч. 2 п. 1 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 23 ч. 3-5 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1168 ч. 2 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно зі ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом; вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання; суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань матері, яка втратила сина. Втрата близької людини є непоправною, та безсумнівно призводить до суттєвих негативних наслідків, у тому числі, пов`язаних із нормальним життєвим укладом родини, неможливістю повного відновлення попереднього стану. Відповідно до ст. 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн, завданої загибеллю сина, з урахуванням ступеня вини самого потерпілого [PERSON] , який перебував в стані сильного алкогольного сп"яніння та порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. Щодо вимоги про стягнення витрат на поховання та спорудження пам`ятника. Відповідно до ст. 1201 ч. 1 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. У постанові Верховного Суду від 19.03.2018 р. (справа №554/1793/15-ц), у відповідності до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 р. під похованням померлого потрібно розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №518 від 16.12.2019 р., виданого підприємством «Ритуал сервіс», [PERSON] на поховання сина [PERSON] було витрачено 12800,00 грн (а.с. 23) На встановлення надгробного гранітного пам`ятника позивачем [PERSON] було витрачено 26800,00 грн, що підтверджується копією товарного чека від 02.01.2020 р., виданого ФОП [PERSON] (а.с. 22) Отже, вимоги про стягнення витрат на поховання в сумі 12800,00 грн та витрат на спорудження пам"ятника в сумі 26800,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. На а.с. 28, 29, 27- копія договору про надання правової допомоги адвокатом від 03.01.2020 р., укладеного між позивачем [PERSON] і адвокатським об"єднанням "Автопоміч", детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, квитанція про оплату №52916663 від 27.05.2020 р., за якою представник [PERSON] - [PERSON] сплатив за надання правничої допомоги 19500,00 грн. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, суд вважає необхідним відповідно до ст. 137 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 3082,95 грн витрат на правничу допомогу (пропорційно сумі задоволених вимог), в стягненні решти витрат на правничу допомогу потрібно відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача потрібно стягнути на користь держави 696,09 грн судового збору (пропорційно сумі задоволених вимог).

Outcome: approved