Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аграріс 2012»» звернулося до суду з позовом до [PERSON], про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та застосування реституції, однак 28 липня 2016 року представник позивача надав до суду заяву про зміну предмету і підстави позову, а саме ТОВ «Аграріс 2012» просило стягнути з відповідача грошові кошти як безпідставно набутого майна за договором оренди земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ТОВ «Аграріс 2012» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки від 30 червня 2014 року у відповідності до умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,13 га, яка знаходиться на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району. Факт передачі земельної ділянки оформлений підписаним сторонами актом прийому-передачі від 30 червня 2014 р. У відповідності до п. 16.1 Договору оренди землі його укладено на десять років, з урахуванням ротації культур договір є чинним до 31 грудня останнього року оренди. Пунктом 3.1 договору передбачено, що за кожен рік використання об'єкту оренди орендар виплачує орендну плату у грошовій формі в розмірі не менш ніж 3 % від вартості земельної ділянки. Сплачується орендна плата один раз на рік, не пізніше 30 числа місяця останнього календарного року, за який вноситься орендна плата. Крім того, п. 3.2 передбачено, що орендна плата може виплачуватись також у натуральному або відробітковому вираженні. У даному випадку номенклатура, кількість та вартість продукції, що поставляється в рахунок орендної плати, місце, умови, порядок і строки поставки тощо, зазначаються в окремій угоді, що є невід'ємною частиною Договору. У відповідності до вказаного пункту Договору сторонами був укладений додаток від 30 червня 2014 р. За весь період з моменту укладення Договору відповідач отримав від позивача орендну плату. Натомість позивач зареєструвати договір оренди землі від 30 червня 2014 року не може, оскільки з'ясувалось, що відповідач ще у 2008 році уклав договір оренди вказаної земельної ділянки з ПП «Світточ» та на момент укладання договору між ТОВ «Аграріс 2012» і відповідачем, договір оренди земельної ділянки, яка була передана ПП «Світточ» був дійсний, а тому акт прийому передачі земельної ділянки, укладений у відповідності до договору оренди землі від 30 червня 2014 року є таким, що не відповідає фактичним обставинам та вимогам закону, фактично земельна ділянка не передавалась позивачу, а залишалась у користуванні ПП Світточ». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі просив суд задовольнити позовні вимоги ТОВ «Аграріс 2012». Відповідачка та представник відповідачки позов не визнали, заперечували проти позову, пояснивши суду, що до правовідносин у даній справі не можуть застосовуватися положення ст. 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши усі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, тому відсутні підстави для задоволення позову у зв'язку із наступним. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно з вимогами частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого при зверненні до суду повинні бути підтверджені наявністю у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом такого позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду землі", відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). Згідно із ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2014 р. між ТОВ «Аграріс 2012» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки у відповідності до умов якого орендодавець([PERSON]) надав, а орендар (ТОВ «Аграріс 2012») прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,13 га, яка знаходиться на території Миколай-Пільської сільської ради Запорізького району, кадастровий номер [NUMBER]. Факт передачі земельної ділянки був оформлений підписаним сторонами актом прийому-передачі від 30 червня 2014 р. У відповідності до п. 16.1 Договору оренди земельної ділянки від 30 червня 2014 р., укладеного між ТОВ «Аграріс 2012» та [PERSON] його укладено строком на десять років, з урахуванням ротації культур, договір є чинним до 31 грудня останнього року оренди. Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачкою, являють собою правовідносини з приводу укладання та виконання договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Умовами цього договору, згідно положень Закону України "Про оренду землі", встановлювався обов'язок позивача сплачувати відповідачу як орендодавцю орендну плату в грошовій або в натуральній формі. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. У відповідності до п. 16.1 Договору його укладено на десять років, з урахуванням ротації культур договір є чинним до 31 грудня останнього року оренди. Пунктом 3.1 договору передбачено, що за кожен рік використання об'єкту оренди орендар виплачує орендну плату у грошовій формі в розмірі не менш ніж 3 % від вартості земельної ділянки. Сплачується орендна плата один раз на рік, не пізніше 30 числа місяця останнього календарного року, за який вноситься орендна плата. Крім того, п. 3.2 передбачено, що орендна плата може виплачуватись також у натуральному або відробітковому вираженні. У даному випадку номенклатура, кількість та вартість продукції, що поставляється в рахунок орендної плати, місце, умови, порядок і строки поставки тощо, зазначаються в окремій угоді, що є невід'ємною частиною Договору. Внаслідок виконання договору оренди землі позивач передав відповідачці передбачену договором оренди землі орендну плату за 2014 рік 3000 тони зерна пшениці згідно розписки від 31.07.2014 року, орендну плату за 2015 рік (передплата) 3000 тони зерна пшениці накладна від 26.12.2014 року, орендна плата за 2016-2018 року (передплата) згідно касового ордеру 34000,0 грн., що була частково визнана [PERSON] у сумі 10000,00 грн., у судовому засіданні, яка вказала, що не підписувала видатковий касовий ордер на суму 34000,00 грн. від 28.01.2016 року. Таким чином, поясненнями представників позивача, матеріалами справи підтверджується, що позивач ґрунтує свої позовні вимоги, тим, що передав відповідачці грошову суму як орендну плату за передачу йому в оренду земельної ділянки. Як вбачається з наданих суду відомостей, на виконання умов договору оренди позивач дійсно сплатив відповідачу орендну плату, яку вважає набутою безпідставно. Також в судовому засіданні представником позивача було підтверджено використання земельної ділянки позивачем з часу укладення договору оренди землі з відповідачем, тобто з 2014 року по 2016 роки, що не спростовано й відповідачем. Однак суд з доводами позивача щодо безпідставно набутого майна відповідачем не погоджується та при винесенні рішення керується правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-122цс-14 від 24 вересня 2014 року, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. У даних правовідносинах сторін, і це не заперечується представником позивача, судом встановлено, що між сторонами існують договірні відносини, з яких і виникло зобов'язання позивача сплачувати певні кошти на виконання договірних умов. За такого, суд не може прийняти до уваги посилання позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212-1214 ЦК України, оскільки таке є наслідком невірного тлумачення норм права. Враховуючи, що спір щодо повернення безпідставно набутого майна між сторонами виник з договірних правовідносин, а саме договору оренди земельної ділянки від 30 червня 2014 року, а постанова Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що вимоги ч. 1 ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між сторонами, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed