Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача до [PERSON] , 3-тя особа - [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 13 березня 2002 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. На день укладення шлюбу, вона перебувала на 7 місяці вагітності. Після реєстрації шлюбу вона змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У даному шлюбі у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що їх із відповідачем [PERSON] сімейні відносини не склалися - у них виявилися різні життєві погляди, цілі і прагнення, а через неправомірну поведінку відповідача [PERSON] подальше спільне життя стало неможливим. Вказує, що через деякий час після укладення шлюбу виявилось, що відповідач [PERSON] вживає наркотичні засоби. Важко, але позбувшись цієї залежності, він почав зловживати алкогольними напоями. Оскільки грошей на алкоголь вона відповідачу [PERSON] не давала, а сам він заробляв замало, він почав брати кредити та виносити з дому цінні речі до ломбарду. Не маючи і можливості виплачувати борги, він звертався до неї по допомогу. Деякий час вона допомагала відповідачу [PERSON] вирішувати його фінансові проблеми, заробляючи гроші неофіційними підробітками. За декілька років такого життя вона, і вся родина були виснажені повністю. Тоді вона припинила надавати фінансову допомогу відповідачу [PERSON] , що змусило його кинути пити та намагатись заробляти гроші. Тоді ж, майже одразу, відповідач [PERSON] пішов до «Церкви адвентистів сьомого дня». Через короткий час він завів собі коханку з цієї ж церкви, а потім почав зустрічатись і іншими жінками. Вказує, що з появою коханок, відповідач [PERSON] почав ставитись до неї без поваги, поводитись агресивно, здійснювати психологічне та фізичне насильство, у тому числі в присутності дітей, зокрема, здійснював на неї напад ззаду, бив по голові, по животу, що зробило спільне життя із ним нестерпним. 14 лютого 2015 року, відповідач [PERSON] , ініціювавши чергову сварку, в черговий раз наніс їй тілесні ушкодження, а саме вдарив мене по обличчю, у зв`язку із чим нею було здійснено відповідне звернення до Деснянського РУ ГУ МВС України в місті Києві Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст 173-2 КУпАП. Вказує, що це був не єдиний випадок її побиття відповідачем [PERSON] , однак таку його неправомірну поведінку терпіла через дітей. Зазначає, що притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за занесення їй тілесних ушкоджень його не виправило та не запобігло вчиненню ним нових протиправних дій відносно неї, зокрема, в подальшому він продовжив її бити та принижувати мене, а останній випадок побиття відповідачем [PERSON] стався незадовго до подання даного позову - 31 березня 2018 року, у зв`язку із чим вона знову зверталась із відповідною письмовою заявою до Деснянського УП ГУ НП в м. Києві. Протягом останніх декількох років відповідач [PERSON] регулярно підтримує відносини з іншими жінками-коханками і навіть не приховуючи це від неї. Повідомила, що їй немає сил це терпіти, тому збереження їх із відповідачем [PERSON] , сім`ї та примирення із ним неможливо за будь-яких умов, що є її впевненою категоричною позицією. Зазначила, що з початку грудня 2017 року шлюбні відносини між ними остаточно припинені і відновлені не можуть, спільне господарство не ведеться і подальше спільне проживання як подружжя більше не можливе за жодних умов. Подальше формальне існування із відповідачем [PERSON] шлюбних відносин суперечить як інтересам неповнолітніх синів, які постійно спостерігають їх із відповідачем конфлікти та сварки, так і її інтересам, що має істотне значення. Просила суд не вживати заходи щодо примирення, наполягала на розірванні шлюбу. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення аліментів, позивач зазначила, що протягом періоду коли відповідач [PERSON] вживав наркотичні засоби та зловживав алкогольними напоями, відповідач [PERSON] брав фінансову участь у забезпеченні дітей в ті короткочасні періоди коли він був тверезим, і лише в незначній частині, зокрема іноді купляв продукти харчування та іграшки. Однак згодом він перестав брати фінансову участь у забезпеченні дітей, вже не кажучи про неї, а гроші почав витрачати на коханок. Крім того, відповідач [PERSON] став дуже агресивним та роздратованим. До сьогоднішнього дня вона самотужки доглядає та утримує їхніх із відповідачем неповнолітніх дітей, у тому числі годує їх, одягає, водила їх на спортивні секції (айкідо, плавання, боротьба, дзюдо), на розвиваючі гуртки (ліпка та орігамі), а на сьогоднішній день - на заняття з репетиторами, незважаючи на те, що вона офіційно не працює, але відшукує будь-яку можливість для неофіційного підробітку. Відповідач [PERSON] , при цьому, і не намагається хоч якось матеріально допомогти. Також відповідач [PERSON] ніколи належним чином не виконував своїх батьківських обов`язків щодо дітей та ніколи не цікавився ними. Вказує, що на сьогоднішній день старшому сину [PERSON] виповнилось 15 років, а молодшому [PERSON] - 13 років, тому є очевидним, що по мірі того як діти дорослішають, вони потребують все більше матеріального забезпечення для свого розумового, фізичного та духовного розвитку, та із їх зростанням, зростають і їх потреби, а отже зростають і витрати. Неповнолітнім дітям реально не вистачає на все необхідне для їх нормального розвитку та проживання. Діти, як і будь-які інші діти, хворіють, у зв`язку із чим виникає необхідність в витратах на їх лікування, на їх додаткове посилене харчування та оздоровлення. На підтвердження здійснених нею витрат на дітей, Позивач додає, як вказано, лише частину з тих письмових доказів, які збереглись у неї та які вона може підтвердити письмово, що підтверджується чеками на придбання лише незначної частини продуктів харчування, одягу, засобів гігієни, ліків для дітей, речей для розвитку здібностей дітей та оплати послуг на навчання дітей, та лише за липень 2017 року - початок квітня 2018 року такі витрати становлять 25595,51 грн. Вказала, що їй відомо, що відповідач [PERSON] вже тривалий час неофіційно працює та хоча має нерегулярний мінливий дохід, але цей дохід, в середньому щомісячно, є не меншим ніж 20 000 гривень, у тому числі він є власником численного нерухомого майна, яке він здає в оренду, та автомобіля, а тому відповідач [PERSON] об`єктивно має реальну можливість утримувати неповнолітніх дітей та погашати додаткові витрати на дітей, що викликані особливими обставинами. При цьому, відповідач [PERSON] умисно приховує дійсний розмір своїх доходів та робить усе можливе, щоб ухилитися від сплати аліментів. Всі свої доходи відповідач [PERSON] витрачає лише на себе та на своїх жінок-коханок. Її будь-які спроби домовитись із відповідачем [PERSON] про добровільну сплату ним коштів на утримання дітей та сплату додаткових витрат на дітей, що викликані особливими обставинами, були відповідачем [PERSON] проігноровані, тому вона вимушена звертатись за захистом до суду. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: 1.Розірвати шлюб між нею, [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу залишити прізвище, яке Позивач набула у зв`язку з реєстрацією шлюбу - «[PERSON]». 2.Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. 3.Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини. 4.Стягнути з відповідача [PERSON] на користь, [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , що викликані особливими обставинами, в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до повноліття дитини 5.Стягнути з відповідача [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , що викликані особливими обставинами, в твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. 6.В силу п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання судового рішення по даній справі в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. 7.Стягнути з відповідача [PERSON] на користь, [PERSON] понесені і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року відкрито провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. В порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано Відзив на позовну заяву, в якому останній виклав свої доводи, зазначивши наступне. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу зазначив. 13.03.2002 року між ним та Позивачем був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Зазначив, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Вказав, що відповідач не може погодитись з обставинами, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, та вважає викладені в позові обставини відверто брехливими та такими, що спрямовані на формування у суду негативного образу відповідача по справі, висвітлення останнього, в образі особи, яке веде антисоціальний спосіб життя та не приймає участі у догляді та утримані неповнолітніх дітей. Відповідач вважає за важливе зазначити, що після укладання шлюбу, деякий час. між сторонами були нормальні подружні стосунки, родина була дружня і жила в злагоді. Оскільки декілька років позивачка не працювала, весь тягар утримання родини (дітей та самої позивачки), було покладено на позивача, який сумлінно виконував свої обов`язки по утриманню родини. Проте, у подальшому, у зв`язку із негативними змінами в економічному становищу держави та суспільства у в цілому, прибутки відповідача значно поменшали, а позивачка, навпаки стала отримувати доходи, які значно перевищували доходи відповідача та дозволяли позивачці можливість витрачати значні кошти свої потреби. Згодом ситуація змінилася в інший бік та позивачка втратила свої доходи та з 2010 по 2017 роки, сім`я утримувалась за рахунок невеликих доходів відповідача, що дуже дратувало позивачку яка звикла до іншого рівня життя. Вказав, що невідповідність бажаного позивачкою рівня життя та рівня доходів позивача - неотримання очікуваних матеріальних благ до яких звикла позивачка, стали причиною постійних сварок та дорікань. Крім того, значною підставою виникнення сімейної проблеми, стала неповага та глузування позивачки з релігійних переконань відповідача, обмеження права відповідача виховувати дітей відповідно до власного світогляду та релігійних переконань, яке виражалось у забороні спілкуватися з дітьми на релігійні теми. Зазначив, що з часом, конфлікт і напруженість дійшли до стадії дезорганізації сім`ї, обмеженість можливостей відповідача для задоволення потреб позивачки, стали підставою для щоденних образ та приниження гідності та авторитету відповідача (в тому числі і перед дітьми), що одного дня і сало причиною ініційованого позивачкою конфлікту 14.02.2015 року, в результаті, якого, через вербальну образу відповідач дав позивачці ляпаса. Про даний випадок Відповідач дуже шкодує, та визнає, що в ніякому разі і не при яких обставинах не повинен був цього робити, причиною такого негідного вчинку стало психо-емоціональне напруження, викликане довгостроковим емоціональним пригніченням та постійного провокування з боку позивачки в тому числі і в присутності дітей. Зазначив, що при проведенні опитування сою провину визнав та щиро розкаявся у скоєному. Вказав, що доводи викладені позивачкою, щодо будь яких інших фактів негідної поведінки є наклепом, що не підтверджується будь якими належними доказами. Зазначив, що фактично, шлюбні відносини між сторонами по справі, припинились в березні 2018 року. У теперішній час відповідач перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] , від якого має спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] що повинно бути враховано при ухваленні рішення про розірвання шлюбу. Вказав, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та стягнення додаткових витрат, що викликані особливими обставинами. Вказав, що в даному випадку, при визначенні розміру аліментів, необхідно прийняти до уваги наступні фактори. Незважаючи на те, що Відповідач хоча працює неофіційно - своїми руками і отримує невеликі доходи, проте робить всі можливі дії для утримання неповнолітніх дітей, твердження позивачки наведені в позовній, про небажання приймати належну участь та фінансово забезпечувати неповнолітніх дітей, є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наступними доказами. Зазначає, що відповідач, заробляючи гроші неофіційними підробітками, продовжує надавати неповнолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] матеріальну допомогу, яка виражається в передачі грошових коштів, придбанні продуктів харчування, одягу, побутової техніки в тому числі, але, звісно, ніяких розписок відповідач з позивачки не брав . Єдині грошові суми, переказ яких документально підтверджений, це гроші, які відповідач переказував [PERSON] та [PERSON] на кредитні картки банку «ПриватБанк», однак до цього часу відповідач може надати лише підтвердження переказів за малий проміжок часу та чеки лише з певного магазину де вдалося відновити чеки по кредитній картці. Вказав, що усі заяви позивачки та викладені нею доводи стосовно того, що жодної матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надає, не відповідає обставинам справи, проте оскільки це рідні діти відповідача, яких останній дуже любить у зв`язку з чим буде їм матеріально допомагати не залежно від того яким буде рішення суду. Щодо тверджень позивачки стосовно того, що відповідач не здійснює догляд за дітьми, зазначив, що Відповідач завжди сам бажає постійно бути разом зі своїми дітьми. Проте, складна ситуація, що склалася між позивачкою та відповідачем не дає останньому можливості повноцінно проводити час із дітьми та займатися їхнім вихованням, оскільки позивачка активно заперечує та робить всі можливі дії направлені на ускладнення спілкування відповідача з дітьми. Деякий час після фактичного припинення шлюбних відносин, діти стали емоційно віддалятися від відповідача. Відповідач підозрює, що це результат постійного дискредитування останнього в очах дітей, яке умисно вчиняється позивачкою. Щодо тверджень позивачки стосовно того, що стан матеріального становища відповідача дозволяє останньому сплачувати аліменти у розмірі 4000 гривень щомісячно, вказав, що у теперішній час, відповідач не працевлаштований, важко працюючі своїми руками на підробітках, має невеликий та нестабільний заробіток. Твердження Позивачки про нібито великі статки та приховані доходи відповідача в розмірі 20000 грн. щомісячно є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, та не підтверджуються належними доказами. Твердження позивачки, що відповідач є власником автомобіля, також не відповідають дійсності. У власності відповідача не перебуває будь якого транспортного засобу. Відповідач повністю згоден, що як батько зобов`язаний приймати участь в утриманні неповнолітніх дітей, але враховуючи наявні докази майнового стану, а також встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, розмір стягнення в твердій грошовій формі слід встановити у розмірі 972 грн. на кожного із неповнолітніх дітей щомісячно з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення ними повноліття. Відповідач вважає, що позивачем до матеріалів справи не надано належних, які підтверджують необхідність додаткових витрат що викликані особливими обставинами, а тому в цієї частині позову необхідно відмовити в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити частково, а саме: розірвати шлюб з позивачем, стягнути аліменти у розмірі 972 грн. на кожну дитину щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовити. Представником позивача, в порядку ст. 179 ЦПК України подано Відповідь на Відзив, де зазначено, що поданий Відповідачем Відзив на позовну заяву не може братись судом до уваги, оскільки пропущений 15-ти денний строк подання, а тому суд має вирішувати справу за наявними матеріалами, з урахуванням та взяттям до уваги аргументів, доводів та доказів позивача. Крім того, частина доданих відповідачем до відзиву документів, а, саме: роздруківка «ПриватБанку», чеки, гарантійний талон та накладні, подані відповідачем в незасвідчених копіях та відповідачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналів цих документів. Тому, вказані додані відповідачем до відзиву документи не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки відповідач, в порушення вимог ст. 95 ЦПК України, належним чином не засвідчив копії цих документів та не зазначив про наявність у нього або іншої особи оригіналів цих документів. Наголосив, що відповідач не довів обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, в частині, в якій він їх не визнає. Твердження відповідача, що побиття ним позивача 14 лютого 2015 року було начебто єдиним таким випадком є неправдивим та не є наклепом з боку позивача, що підтверджується поданим позивачем листом заступника начальника Деснянського УП ГУ НП у м. Києві Умрихіна А.Л. від 13.04.2018 р. № 6446/125/49-18. Відповідач зазначає, що він надає дітям матеріальну допомогу, однак на підтвердження цього він не надав жодного належного та допустимого доказу. Вказані незасвідчені відповідачем копії документів є неякісними для їх читання, що унеможливлює детальне ознайомлення із ними. Додані відповідачем документи, а саме інформаційні довідки по руху грошових коштів по рахункам неповнолітнього [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , не є належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. У той же час, ні інформаційна довідка по руху грошових коштів по рахунку неповнолітнього [PERSON] , ні інформаційна довідка по руху грошових коштів по рахунку неповнолітнього [PERSON] не підтверджують, що саме відповідач переказував дітям зазначені у виписках грошові кошти. Також відповідач вважає, що позивачем до матеріалів справи не надано належних доказів, які підтверджують необхідність додаткових витрат, що викликані особливими обставинами. Зазначено, що на сьогоднішній день старшому сину позивача та відповідача [PERSON] виповнилось 16 років, а молодшому [PERSON] - 14 років, тому є очевидним, що по мірі того як діти дорослішають, вони потребують все більше матеріального забезпечення для свого розумового, фізичного та духовного розвитку, та із їх зростанням, зростають і їх потреби, а отже зростають і витрати. Крім того, діти, як і будь-які інші діти, хворіють, у зв`язку із чим виникає необхідність в витратах на їх лікування /а.с. ЗОзв, 32зв/, на їх додаткове посилене харчування та оздоровлення. В позовній заяві позивачем обґрунтовано, що вона самотужки доглядає та утримує їх із відповідачем неповнолітніх дітей, у тому числі водила їх на спортивні секції (айкідо, плавання, боротьба, дзюдо), на розвиваючі гуртки (ліпка та орігамі), а на сьогоднішній день позивач оплачує заняття з репетиторами та навчання дітей, оскільки неповнолітньому [PERSON] вже скоро закінчувати школу та поступати до вищого навчального закладу, а неповнолітній [PERSON] вже навчається у коледжі на контракті, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Вважає, що наявні особливі обставини, які потребують додаткових витрат на неповнолітніх дітей. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просить: врахувати аргументи та доводи позивача [PERSON] , викладені у даній відповіді на відзив, а також докази на підтвердження позовних вимог позивача, та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. 13 листопада 2018 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вважають їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме не заперечував щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 972 грн. на кожну дитину щомісячно і до повноліття дітей. В іншій частині позовних вимог просив відмовити, з підстав викладених у Відзиві, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Третя особа - [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Судом було допитано позивача [PERSON] за її згодою, в якості свідка. Суду надала показання, що їй відомо про визнання відповідачем позову частково, а саме в частині розірвання шлюбу та виплати аліментів у розмірі 972 грн., однак вказала, що 972 грн. на дитину в місяць це замало. Стосовно поїздки на роботу на таксі, свідок суду повідомила, що у зв`язку з графіком роботи, а саме з 08 год.. 00 хв. до 22 год. 00 хв., а також необхідністю після роботи купити продукти, вимушена добиратись на таксі. Стосовно розірвання шлюбу наполягала, повідомила, про зради чоловіка. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надала наступні показання, що вона є рідною матір`ю позивача [PERSON] . Суду повідомила про погані відносини між [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що діти знаходяться на утриманні матері, всі питання вирішує мати, інколи допомагає [PERSON] . [PERSON] на утримання синів не вистачає. [PERSON] їй невідомо. Про визнання частково позову Відповідачем їй відомо, однак аліменти в розмірі 972 грн. це мало. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надав наступні показання. Він є вітчимом Позивача. Повідомив, що [PERSON] має коханку, яка народила йому дитину. В [PERSON] за час шлюбу було багато коханок. [PERSON] не утримує. Діти фінансово не достатньо забезпечені. [PERSON] має можливість матеріально утримувати дітей. [PERSON] почав допомагати лише після подання заяви про розлучення. Судом було допитано відповідача [PERSON] за його згодою, в якості свідка. Свідок суду надав показання, що проти розірвання шлюбу не заперечує, стосовно аліментів погоджується сплачувати на кожну дитину в розмірі 972 грн. Повідомив, що позивач не відпускає дітей працювати на ділянці відповідача. Стосовно додаткових витрат зазначив, що немає ніяких особливих обставин, працює чоботарем, немає постійного заробітку. Суд, вислухавши вступне слово сторін, показання свідків, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , одружились 13 березня 2002 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №290. Прізвище після одруження: чоловіка - « [PERSON] », дружини - « [PERSON] ». Сторони мають двох дітей: ?син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1106, де в графі батьки записано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; ?син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1035, де в графі батьки записано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За змістом положень ч. 3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони протягом розгляду справи не виявили бажання примиритись, наполягали на розірванні шлюбу. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Позивач та відповідач не проживають разом, не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Сім`я розпалася та існує формально.Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечував. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Норма ст. 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із положеннями ч. 8 ст. 294 ЦПК України, які на підставі ч. 9 ст. 10 ЦПК України застосовуються і до позовного цивільного судочинства, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем заявлено суду про залишення їй прізвища, яке вона отримала на момент реєстрації шлюбу з відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність залишення прізвища позивача «[PERSON]». Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що домовленості щодо сплати аліментів між сторонами не досягнуто. Діти проживають разом з Позивачем. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. За змістомст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання синів, то кошти на їх утримання (аліменти) присуджує суд. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Крім того, частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, а також підтверджується наданими показаннями [PERSON] , останній має нерегулярний, мінливий дохід, офіційно не працевлаштований. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим і в інших випадках, якщо суд прийде до висновку, що визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника є неможливим, ускладненим або суттєво порушує інтереси однієї із сторін. При встановленні розміру аліментів у твердій грошовій сумі виплата аліментів на дитину проводиться щомісячно, що встановлено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (п. 17). Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч.ч. 1,2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімуму для дитини віком до 6 років встановлено: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дитини віком від 6 років до 18 років встановлено: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., с 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Відповідач перебуває в працездатному віці, має фізичну можливість надавати допомогу, належних та допустимих доказів щодо неможливості сплачувати аліменти суду не надано, а судом не здобуто, являючись батьком дітей [PERSON] , [PERSON] зобов`язаний утримувати їх до повноліття. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей, передбачених ст.188 СК України, не встановлено. Обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття лежить на обох батьках, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій формі, у розмірі 2000 грн. на кожну дитину, щомісячно, що є наближеним до мінімального розміру аліментів, встановленого законом, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначеного на поточний рік. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Відповідно до ст.79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Стосовно позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на дітей, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із частиною першою статті 185 СК України,той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України,додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року за №3" роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений. За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. На підтвердження заявлених вимог, стороною позивача було надано фіскальні-чеки, якими стверджується придбання, зокрема, продуктів харчування, побутової хімії, одягу, тощо, однак в рузуміні ст. 185 СК України ці витрати не можуть бути віднесені до додаткових витрат, оскільки вони не викликані особливими обставинами і ці витрати покриваються за рахунок оплати аліментів. Суд вважає, що додана копія проїзних документів АСК «Експрес», не є належним доказом додаткових щомісячних витрат у розмірі про який зазначає позивач. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 185 СК України витрати на відпочинок та дозвілля, інші витрати, не можуть бути віднесені до додаткових витрат, оскільки вони не викликані особливими обставинами і ці витрати покриваються за рахунок оплати аліментів. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Таким чином, щодо стягнення додаткових витрат щомісячно у розмірі 1000 грн., на кожну дитину, суд відмовляє у задоволенні, оскільки стороною позивача не надано переконливих, належних та допустимих доказів. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial