Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що за час спільного проживання з відповідачем без укладення шлюбу з 2002 року ними, за рахунок власних коштів, які вони заощаджували як подружжя, було придбано житловий будинок № 15 по вул.Ювілейна, в с.Березнегуватському, Новобузького району, Миколаївської області , право власності якого оформлено на відповідача. Зазначила, що на даний час їх стосунки із відповідачем погіршились, вона була змушена розірвати стосунки із ним, тому просить суд встановити юридичний факт проживання ними однією сім'єю у період з 2002 року по 2015 рік та визнати будинок № 15 по вул.Ювілейна, в с.Березнегуватському, Новобузького району, Миколаївської області об"єктом спільної власності подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Позивачка та її представник у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали, посилаючись на відповідні положення Цивільного та Сімейного Кодексів України щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги в частині витребування в ММБТІ м.Нового Бугу технічного паспорта на спірний будинок просили залишити без розгляду. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив залишити його без задоволення. Представник відповідача пояснив, щодо можливості встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з 22.12.2004 року, а щодо визнання нерухомого майна спільною сумісно власністю подружжя та його поділу заперечив. Заслухавши пояснення учасників процесу, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. За змістом ст.ст. 11-14 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа повинна діяти добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки і зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; зловживання правом не допускається. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб в порядку позовного провадження при наявності спору про право цивільне. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Разом з тим, згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України цей [PERSON] набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01.01.2004 року. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст.58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі ст.273 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 р. і тривали до смерті (пропажі безвісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Таким чином, заявлені вимоги за період з 2002 року - 01 січня 2004 р. підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений [PERSON] не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підлягає встановленню факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу чоловіка [PERSON]та жінки [PERSON] з 01.01.2004 року. Суд критично відноситься до показів, які надала в судовому засіданні свідок [PERSON], оскільки вона є кумою сторін по справі, під час пояснень в суді позивачка намагалася їй надавати підказки та пояснення, у зв'язку із чим суд був змушений припинити допит свідка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила факт проживання сторін по справі однією сімєю у спірному будинку приблизно з травня місяця 2004 року. Хто купував будинок та за чиї кошти свідку невідомо. Оскільки в силу вимог частини 1 ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, та зважаючи на ту обставину, що відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 01.03.1991 року до 21 грудня 2004 року, то вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки [PERSON] з відповідачем [PERSON] у період з 2002 року по 21 грудня 2004 року підлягає до часткового задоволення лише в частині встановлення факту проживання однією сім'єю у період з 22 грудня 2004 року. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма при вирішенні питання щодо поділу майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі N 6-97цс11. Як видно із договору купівлі-продажу ( а.с.23) від 03 серпня 2006 року [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок який знаходиться за адресою: Миколаївська область, Новобузький р-н, с.Березнегуватське, вул.Ювілейна. Того ж дня даний правочин було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів ( а.с.24). Однак, як видно із пояснень самих сторін по справі домовленість про придбання даного будинку була досягнута із [PERSON] ще в лютому 2004 року. Саме на початку 2004 року, приблизно навесні, після сплати коштів за будинок, сторони по справі і вселились у вищезазначений будинок де і почали проживати. Окрім того, відповідно до довідки № 37 від 12.06.2015 року ( а.с. 44 ) саме в 2004 році відповідачу по справі було надано позику у ПОСП "Єдність" для придбання будинку, у сумі 5000,00 грн, яку він потім повертав з 2006 року до 2012 року. Відповідно до повідомлення від 21.04.2015 року депутата Березнегуватської сільської ради Новобузького району Миколаївської області ( а.с.10) сторони по справі почали проживати однією сімєю та вести спільне господарство з 2004 року . Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ст. 328 ЦК. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п.1 ч.1ст. 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] набув право на спірний будинок навесні 2004 року, тобто в період коли він перебував у шлюбі із [PERSON] А вже 03.08.2006 року відповідач по справі офіційно зареєстрував своє право власності на будинок. Враховуючи вищенаведене та ту обставину, що спірний житловий будинок № 15 по вул. Ювілейній в с. Березнегуватському, Новобузького району, Миколаївської області відповідачем по справі набуто на весні 2004 року у той період, коли [PERSON] перебував у іншому шлюбі, тобто коли вони не проживали з [PERSON] однією сім'єю і на ці правовідносини не розповсюджується дія ст. 74 СК України, а отже зазначений спірний житловий будинок не є обєктом права спільної сумісної власності в силу приписів ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки набутий до перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачкою по справі, а тому вимога позивача про визнання цього будинку об'єктом спільної сумісної власності не підлягає до задоволення.

Outcome: partial