Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Вказуючи на те, що рішенням виконкому Стасівської сільської ради народних депутатів № 15 від 24. 02. 1988 року [PERSON] з яким позивач 16. 02. 1980 року уклала шлюб, було виділено земельну ділянку, площею 0,10 га, у [ADDRESS] . [ADDRESS] , в період 1988-1990 років, позивач разом із [PERSON] здійснили будівництво житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS] . Після смерті чоловіка позивачки [PERSON] , вона 19. 12. 2003 року вдруге одружилася з [PERSON] . 07. 05. 2018 року відповідно до рішення Диканського районного суду Полтавської області здійснила успадкування належного [PERSON] майна. Поряд з позивачем по сусідству у житловому будинку, що розташований по [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] , якою у 1995 році була приватизована земельна ділянка, площею 0,20 га. Після виготовлення відповідачем державного акту на вказану приватизовану земельну ділянку, було виявлено, що фактично здійснено відступ від межі та самовільно перенесено межу на територію земельної ділянки якою користується позивачка. І перенос межі, якою користується позивачка по всій довжині в точках Б-В, шириною місцями доходить від 30 см до 1 метра. Крім цього, позивач вказує, що на межі земельної ділянки, яка знаходиться у приватній власності відповідачки знаходиться вигрібна яма, частина якої виходить за межі її земельної ділянки та знаходиться на території земельної ділянки, якою постійно користується позивачка. Також, ця яма не відповідає вимогам санітарних норм та знаходиться від житлового будинку позивача на відстані 5,5 метрів, що створює для неї та членів її родити поширення постійних стійких неприємних запахів. І тому на неодноразові звернення позивачки до відповідачки з приводу перенесення вказаної межі та вигрібної ями постійно отримує відмову. Тому, позивач звернулася до суду в якому просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою належної їй і відновити межу, прибрати вигрібну яму, шляхом її перенесення в інше місце та зобов`язати [PERSON] . Узгодити та підписати акт прийому-передачі межових знаків між земельними ділянками, розташованими по [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 серпня 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою від 12. 09. 2018 року було задоволено клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та відповідно справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з наступним викликом сторін. Відповідач [PERSON] до суду надав відзив на позов в якому вказав, що позовні вимоги позивача не визнає повністю, та при цьому вказала, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарського-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому, відповідно до вказаних норм, спірна вигрібна яма є власністю відповідача, як власника головної речі і вважається приналежністю її житлового будинку, тобто частиною належного їй нерухомого майна. Крім цього, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, обґрунтовуючи це тим, що спірна вигрібна яма була побудована у 1987 році, натомість земельна ділянка позивачу була виділена у 1988 році. Таким чином, про заявлене порушення свого права (перешкоди у користуванні земельною ділянкою) позивач могла довідатися ще в 1988 році, коли, розпочала здійснювати будівництво на цій земельній ділянці. Відповідач також вказує, що при забудові належної їй земельної ділянки в 1987 році санітарні норми на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог ще не діяли. 07. 02. 2018 року сторони в приміщенні Стасівської сільської ради надавали пояснення начальнику відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Диканської райдержадміністрації Звагольській Н.М з приводу земельного спору який виник між ними. Та в процесі надання пояснень було з`ясовано, що забудова земельної ділянки позивача велась з порушенням рішення виконкому Диканської районної ради народних депутатів №76 від 16.03.2018 року, а саме родиною позивача самочинно за відсутності дозволу збудовано деякі будівлі, будинок вказаний у плані забудовника родиною позивача так і не був збудований, відсутні будь-які передбачені законодавством рішення на зміну цільового призначення та використання самочинно збудованих споруд, а також відсутній акт введення в експлуатацію цих споруд. Відповідач також вказує, що забудова її садиби проводилась радгоспом "Стасівський" ще в травні-червні 1987 року, архівною копією рішення виконавчого комітету Диканської районної ради народних депутатів від 30. 06. 1987 року №170 "Про затвердження акту прийому в експлуатацію одноквартирного житлового будинку в [ADDRESS] та відповідним актом прийому в експлуатацію будинку, довідкою від 29. 08. 2018 року ВАТ "Агрофірма Стасі", поясненнями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Отже, саме родина Позивача будуючись пізніше в часі, а саме в 1990 році і мала вести забудову своєї ділянки з дотриманням санітарних і державних будівельних норм до вже збудованих та існуючих в експлуатації споруд на моїй земельній ділянці. Також, відповідач зазначив, що восени 1994 року спільна межа на прохання самої ж позивачки була перенесена на 1 метр на її користь в зв`язку з тим, щоб у неї була можливість обслуговувати самочинно збудований флігель з гаражем. І коли її сім`я погоджувалась з цим вони керувалися виключно засадами добросусідства. На той час вони не заперечували на перенесення межі. Відповідач зазначила, що вигрібна яма була прийнята в експлуатацію ще 20. 06. 1987 року і не містила ніяких недоліків чи дефектів. Відповідач [PERSON] крім всього іншого, просила відмовити у задоволенні вимоги про стягнення з нього судових витрат, тому як вони не є співмірними із складністю справи і тому, що фізична особа-підприємець [PERSON] не є адвокатом. 18. 09. 2018 року позивач [PERSON] надіслала відповідь на відзив в якому не погоджується із змістом самого відзиву від відповідача. В обґрунтування відповіді на відзив вказує, що не погоджуються із думкою відповідача щодо спливу строку позовної давності, тому як на цей час існують перешкоди у користуванні її земельною ділянкою. Також, не відповідає дійсності посилання відповідача про те, що нею було грубо порушено рішення виконкому Диканської районної ради № 76 від 16. 03. 1988 року, тому як вона на це рішення зовсім не посилається. Крім цього, позивачка вказує, що вона не підтримує думку відповідача, стосовно того, що остання вказує, що будівництво є самочинним та гараж побудований самочинно, тому що 07. 05. 2018 року Диканським районним судом Полтавської області за позивачкою визнано право власності на всі наявні споруди і всі вони були належним чином зареєстровані. Позивач вказала, що відповідно до рішення Стасівської сільської ради 25 сесії 7 скликання від 12. 09. 2017 року їй було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Також, позивач зазначила, що поруч по сусідству з нею у житловому будинку, по [ADDRESS] проживає відповідачка [PERSON] , якою у 1995 році була приватизована земельна ділянка, площею 0,20 га. І на час оформлення відповідачкою документів на її земельну ділянку, ні її перший чоловік [PERSON] та ні вона акт погодження меж земельної ділянки не підписували. Крім цього, на межі земельної ділянки, яка знаходиться у приватній власності відповідачки знаходиться вигрібна яма, частина якої виходить за межі земельної ділянки позивачки та знаходиться на території земельної ділянки, якою вона постійно користується. Ця вигрібна яма не відповідає вимогам санітарних норм та знаходиться від її житлового будинку на відстані 5.5 метрів, що створює для позивачки та членів її родини поширення стійких неприємних запахів. Потім позивач вказує, що посилання відповідача стосовно того що її адвокат Пахар А. М. не є адвокатом і тому не має право на надання правової допомоги вважає також безпідставними, тому як відповідно до Конституції України Перехідних положень розділу 15 пункту 11 - представництво в судах має право на представництво в суді та надання правничої допомоги. Крім цього, позивач та її представник - адвокат Панченко О. О. під час підготовчого судового засідання частково змінили позовні вимоги та просили усунути перешкоди в користуванні належною позивачу власністю, зобов`язавши відповідача [PERSON] повністю демонтувати та засипати вигрібну яму, яка знаходяться на межі земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності відповідачу, та за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у користування позивача, без права її відновлення на відстані менше ніж 20 м від житлового будинку з обов`язковим врахуванням напрямку ухилу ділянки, який є власністю позивача та розташований за адресою: [ADDRESS] . Також, представник позивача заявила клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в обґрунтування якого вказала, що з метою захисту своїх прав в суді першої інстанції позивач, вимушена була звернутися за правничою допомогою до неї як до адвоката, оскільки позивач не є фахівцем в галузі права. Відповідно до укладеного договору про надання правничої допомоги № 01-15/04/19 від 15.04.2019 року з Адвокатським бюро "Олени Панченко" між сторонами було в межах цього Договору визначено розмір гонорару, за годину роботу в розмірі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 12 000,00 грн. за виконання робіт визначених в п. 1.1. даного договору. На даний момент позивач на виконання умов договору про надання правничої допомоги, сплатила на користь вказаного бюро гонорар в сумі 12 000 грн., що підтверджується квитанцією про сплату гонорару, а також платіжним дорученням № @2РЬ584260 від 19.04.2019 року. Представник третьої особи Стасівської сільської ради Диканського району в судове засідання не з`явився, але на адресу суду надіслав пояснення в якому вказав, що між земельними ділянками відповідачки та позивачки існує межа у вигляді паркану і ця межа є встановленою та існує тривалий час. При приватизації земельної ділянки відповідачці [PERSON] . Не було включено частину вигрібної ями, яка входить за межі приватизованої ділянки та розміщена на спільній межі з часу придбання домоволодіння та суттєво не перешкоджає використанню земельної ділянки, що знаходиться у користуванні позивача [PERSON] . Між сторонами спору тривалий час існують взаємні неприязні стосунки. 07. 02. 2018 року комісією при Стасівській сільській раді в складі якої був присутній представник відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Диканської РДА, в особі Звагольської Наталії Миколаївни було проведено обстеження вигрібної ями. За результатами проведеного візуального огляду було встановлено, що відповідачем не було забезпечено надійності та безпеки під час експлуатації вигрібної з огляду на наступне. На час проведення візуального огляду вигрібної ями, кришка та решітка відокремлення твердих відходів була відсутня. Разом з тим, Державними санітарними нормами та правилами утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17. 03. 2011 року за №45 визначено, що назовні частина вигрібної яма повинна бути обладнана щільно прилягаючою кришкою решіткою для відокремлення твердих відходів. 28 вересня 2017 року працівниками Стасівської сільської ради у присутності сторін спору була проведена бесіда про необхідність дотримання принципів добросусідства згідно вимог чинного законодавства України, зокрема, доведений зміст статті Земельного кодексу України, яким визначений термін добросусідства, а саме: "Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власні землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручне (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо)" та запропоновано сторонам конфлікту укласти мирову угоду, але сторони відмовилися від її підписання. Також, третя особа у своїх поясненнях на позов вказала, що двадцять п`ятою сесією сьомого скликання Стасівської сільської ради від 12.09.2017 року було вирішено надати дозвіл позивачці на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтованою площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах [ADDRESS] . Крім цього, представник третьої особи просив розгляд вказаної справи проводити у відсутність представника Стасівської сільської ради. При розгляді справи по суті, в судовому засіданні, позивач та її представник адвокат Панченко О.О. змінені позовні вимоги позивача [PERSON] підтримали повністю та просили їх задоволити виходячи з підстав викладених ними у змінених позовних вимогах та в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та її представник підчас розгляду справи по суті в судовому засіданні заперечували порити змінених позовних вимог позивача [PERSON] посилаючись на свій відзив на позов та пояснення , які ними надавалися в ході розгляду справи, Просили суд відмовити в задоволенні змінених позовних вимог [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши наявні в справі докази. Оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. За вимогами ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій для запобігання такому порушенню. Крім того, у відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні, що 16. 02. 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб у Стасівській сільській раді Диканського району. Рішенням виконкому Стасівської сільської ради народних депутатів №15 від 24. 02. 1988 року на підставі Наказу дирекції радгоспу "Стасівський" № 21-3 від 11. 02. 1998 року [PERSON] було виділено земельну ділянку, площею 0,10 га, за рахунок присадибного фонду у [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Диканської районної ради народних депутатів № 76 від 16. 03. 1988 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель в [ADDRESS] на вказаній земельній ділянці. І тому, позивач разом із [PERSON] в період 1988-1990 року побудували на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок із господарськими будівлями. Після смерті, [INFO] . [INFO] чоловіка позивачки [PERSON] , 07. 05. 2018 року відповідно до рішення Диканського районного суду за позивачем визнано право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS] , та одночасно визнано і на 1/2 частину вказаного будинковолодіння як за співвласником спільної сумісної власності подружжя. 19. 12. 2003 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] . У зв`язку з чим було змінено її прізвище на " [PERSON] ". Потім, було встановлено, що рішенням 25 сесії 7-го скликання Стасівської сільської ради від 12. 09. 2017 року позивачці надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Стасі, Диканського району. Крім цього, судом встановлено, що по-сусідству з позивачкою - по [ADDRESS] проживає відповідач по справі [PERSON] , у якої у власності знаходиться приватизована з 1995 року земельна ділянка, площею 0,20 га. На межі цієї земельної ділянки знаходиться вигрібна яма, частина якої виходить за межі земельної ділянки якою користується позивачка і дуже близько до житлового будинку, де проживає її сім`я. Також, ця яма не відповідає вимогам санітарних норм, створює як для позивачки так і для її сім`ї поширення постійних стійких неприємних запахів. Відповідно до повідомлення на адвокатський запит № 04-13/34 від 10. 01. 2017 року Стасівська сільська рада зазначила, що комісією Стасівської сільської ради було складено акт обстеження від 29. 11. 2017 року, щодо законності знаходження вигрібної ями, та її стану і вплив на навколишнє середовище, що знаходиться по [ADDRESS] , [ADDRESS] с [ADDRESS] Стасі Диканського району, яка належить відповідачу [PERSON] та виходить за межі належної їй земельної ділянки та частково знаходиться на земельній ділянці позивачки. Вказаним актом було встановлено, що під час проведення огляду виявлено земельну ділянку орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] та знаходиться у комунальній власності. Також, було встановлено, що власниками і землекористувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявляли, крім суміжного землекористувача - відповідачка [PERSON] , через непорозуміння, які склалися відносно спільної межі. Між земельними ділянками сторін по справі існує межа у вигляді паркану, і вона існує тривалий час, та приватизації земельної ділянки відповідача не було включено частину вигрібної ями, яка виходить за межі приватизованої ділянки та розміщена на спільній межі з часу придбання домоволодіння та суттєво не перешкоджає використанню земельної ділянки яка знаходиться у користуванні позивачки. У цьому ж акті було встановлено, що між сторонами тривалий час існують взаємні неприязні стосунки. В подальшому, Стасівська сільська рада на вирішення земельного спору звернулися до відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Диканської районної державної адміністрації, на що отримали повідомлення № 01-23/20 від 27. 02. 2018 року в якому вказаний відділ зазначив, що під час візуального огляду, встановлено незабезпечення надійності та безпеки під час експлуатації вигрібної ями на присадибній ділянці належній відповідачці [PERSON] , Державними санітарними нормами та правил утримання територій населених місць. Також, під час візуального огляду встановлено, що позивачкою не виконано роботи по відведенню води з даху житлового будинку для захисту гаража відповідача від впливу вологи. Крім цього, у цьому повідомленні було встановлено, що значна частина суперечок пов`язана з порушенням обома сторонами будівельних норм. Відповідно до наявного у матеріалах справи протоколу № 1 обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] встановлено, що депутатська комісія Стасівської сільської ради при розгляді спору між сторонами виявила, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади Стасівської сільської ради. Між сусідами - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існує чітка межа у вигляді огорожі. І ця межа існує тривалий час. У 1987 році [PERSON] , який є чоловіком відповідачки [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у радгоспі "Стасівський" житловий будинок з господарськими спорудами, будівлями, погребом і вигрібною ямою. І ця спірна вигрібна яма в свій час використовувалася як шкільний туалет ( ар.с.№ 67-68 Т. 1). Пунктом 2.22. Наказу Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць" від 17. 03. 2011 року № 145 передбачено, що вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально - профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. Спірні питання щодо місць розміщення вигребів на території присадибної ділянки розглядаються у порядку вирішення земельних спорів згідно з законодавством. В умовах нецентралізованого водопостачання вигреби на території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел на відстань не менше 20 м, при цьому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптажів джерел повинна бути не менше 50 м. При цьому слід враховувати напрямок схилу ділянки. Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Аналогічне положення закріплено і ст. 373 ЦК України. Відповідно до ст. 103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Статтею 104 Земельного кодексу України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 319 ЦК України вказує, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення" підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об`єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об`єктів зобов`язані дотримувати санітарного законодавства. Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до змісту ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в п. 33 Постанови Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року за № 5 роз`яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статтей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Верховний суд України в Узагальненні судової практики "Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" від 1 липня 2014 року в розділі "Захист права власності. Превентивний спосіб захисту права власності» роз`яснив судам, що відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Такі висновки знаходяться у правовому зв`язку із положенням ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ч. 3 ст. 152 ЗК України, відповідно до системного правового аналізу яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути спеціальний спосіб захисту, визначений ст. 391 ЦК України як усунення перешкод власником у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, обставини, що були викладені та докази, які їх підтверджують свідчать про те, що позивач є власником земельної ділянки та житлового будинку, а тому має абсолютне право вільно володіти, користуватися і розпоряджатись цим майном на власний розсуд і вчиняти щодо нього чи з ним будь-які дії, які прямо не суперечать закону, право на яке не може бути протиправно обмежено у його здійсненні, у тому числі діями третіх осіб. Згідно ст. 107 ЗК України, у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до ст. 91 ЗК України власники та користувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок, а також дотримуватися правил добросусідства. Так, відповідно до наявного у матеріалах справи висновку експерта судової земельно-технічної експертизи № 07-19 виконаного 01. 04. 2019 року на підставі ухвали Диканського районного суду від 07. 02. 2019 року (ар. с. № 96-104 Т. № 2 ) встановлено відсутність порушень меж земельних ділянок як з боку земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача так і з боку - відповідача [PERSON] .. Але, відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи № 28-19 виконаного 27. 08. 2019 року на підставі ухвали Диканського районного суду від 27. 06. 2019 року (ар. с. № 123-128 Т. №3 ) встановлено, що вигрібна яма розташована частково за межами земельної ділянки, що знаходиться у приватній власності відповідача (площа виходу за межі складає 1,6 кв.м). Крім цього, згідно з вказаною експертизою розміри ями в плані 3,6х 2,5 метри, глибина ями не встановлена. Стіни ями - цегляні товщиною 250 мм, перекриття - залізобетонне (частково відсутнє), оглядовий люк з кришкою відсутній і в даному випадку є порушенням будівельних норм. На час проведення дослідження, не перекрита залізобетоном частина ями накрита шифером та засипана землею, що також є порушенням будівельних норм. Конструкцію дна ями не встановлена, на час проведення досліджень в ямі наявні рідкі відходи, що свідчить про експлуатацію вигрібної ями за призначенням. За інформацією власника на протязі тривалого часу яма не викачувалася і свідчить про те, що рідкі побутові відходи фільтрують у грунт. Як вбачається із матеріалів справи, дана вигрібна яма є колишнім надвірним шкільним туалетом, який був використаний при будівництві житлового будинку. Нормами ДБН 360-92** та ДБН Б.2.2-12:2018 заборонено використання вигрібних ям без дна з фільтрацією у ґрунт неочищених стоків. В судовому засіданні в якості свідків були допитані жителі с. Стасі Диканського району [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що вказана вигрібна яма була збудована в 1987 році разом із житловим будинком , який належить відповідачу [PERSON] на базі старої ями колишнього шкільного туалету і що при подальшій забудові сама відповідачка та її чоловік порушувала межі своєї земельної ділянки шляхом перенесення межі в напрямку будинку позивача [PERSON] . В наслідок чого виникали постійні суперечки. Покійним чоловіком позивачки був збудований паркан, який стоїть і наданий час. Вигрібна, яка належить відповідачу [PERSON] частково виходить на територію земельної ділянки, якою користується позивач [PERSON] та її сім"я. Ця яма належно не накрита, постійно чується неприємний сморід, а відстань до житлового будинку позивача є малою. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи встановлені судом обставини щодо допущених порушень з боку відповідача [PERSON] при використанні вигрібної ями, яка є колишнім надвірним шкільним туалетом, яка знаходиться на території господарства позивача безпосередній та недозволеній близькості до житлового будинку, який належить на праві власності позивачу суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення змінених позовних вимог позивача [PERSON] та про зобов"язання відповідача [PERSON] демонтувати цю вигрібну яму шляхом засипання землею. При цьому суд не бере до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що задоволення позовних вимог позивача може вплинути на погіршення стану здоров"я її сина [PERSON] так як позовні вимоги передбачають ліквідацію спірної вигрібної ями. Так під час дослідження доказів по справі було з`ясовано, що син відповідачки [PERSON] є інвалідом дитинства, першої "А" групи і потребує постійного догляду, обмежений у самостійному пересуванні і проживає за адресою [ADDRESS] , а тому на думку суду задоволення позовних вимог позивача по справі ніяким чином не може вплинути на погіршення стану здоров"я [PERSON] . Крім цього, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь всі сплачені нею судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору, та витрат на професійну правничу допомогу. Тому, виходячи з вказаних вимог суд приходиться до наступного висновку. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої п`ятої ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36),від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8 ч. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Встановлено, що між позивачем [PERSON] та її представником - адвокатом Панченко О. О. було укладено договір про надання правничої допомоги № 01-15/04/19 від 15. 04. 2019 року. Так, відповідно до цього договору розмір гонорару складає за годину роботи 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, але не більше 12 000 грн. за виконання робіт. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 15. 04. 2019 року, квитанцію від 18. 04. 2019 року, платіжне доручення № @2PL584260 від 19. 04. 2019 року, детальний опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом на виконання Договору № 01-15/04/19 по вказаній цивільній справі, акт № 1 приймання-передачі наданої правничої допомоги згідно вказаного договору про надання правничої допомоги. Обсяг правової допомоги, наданої представником позивача - адвокатом Панченко О. О. позивачу [PERSON] визначено у вищевказаному детальному описі робіт виконаних адвокатом на підставі договору від 15. 04. 2019 року, відповідно до якого адвокатом здійснено наступні дії: попередньо опрацьовано матеріали надані позивачем, підготовка правової позиції по справі; ознайомлено з матеріалами справи 15. 04. 2019 року в Диканському районному суді Полтавської області шляхом виготовлення фотокопії 2 томів справи; роздруковано фотокопії матеріалів справи, вивчено та проаналізовано матеріали справи; підготовлено заяву про зміну предмету позову так і, обговорено зазначену заяву з позивачем та внесено виправлення, доповнення за бажанням останньої; здійснено пошук та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ; надано усні консультації, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи з самим позивачем; складено заяви про заміну представника, клопотання про недопуск в якості представника відповідача особи, що не є адвокатом, клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками. У зв`язку з чим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що в матеріалах справи наявні докази в обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Крім цього, згідно зі ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки представником позивача подані належні докази щодо обсягу наданих послуг адвоката і виконаних нею робіт та їх вартості, а також щодо розміру витрат за проведення ряду експертиз, суд приходить до висновку про задоволення і іншої вимоги позовної заяви що стосується судових витрат та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу та витрат пов`язаних з проведенням експертизи, і сплаченого судового збору, які поніс позивач при розгляді вказаної цивільної справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved