Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач), звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про поділ майна. Свої вимоги мотивує тим, що 15 червня 2001 року було зареєстровано шлюб з відповідачем. Під час спільного проживання ними придбано житловий будинок № 137 по вулиці Партизанській у смт. Горностаївка, Херсонської області, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 листопада 2007 року № 1503 в книзі 4, де власником вищезазначеного майна є відповідач. Рішенням Горностаївського районного суду від 02 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вважає, що зазначений будинок був придбаний у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, тому він є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Так як у добровільному порядку не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просить виділити із спільної сумісної власності подружжя та визнати за ним право власності на ? частину будинку садибного типу, який розташований по вул. Партизанській, № 137 у смт. Горностаївка, Херсонської області виділивши йому 1/2 частину цього житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та додатково пояснив суду, що позивач з моменту розірвання шлюбу проживає у м. Херсон та надавав матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини шляхом надсилання грошових коштів на відділення поштового звязку, однак відповідач дані кошти відмовляється отримувати. Відповідач та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В письмових запереченнях на позов, які містяться у матеріалах справи, відповідач посилаються на те, що позивачем визначено його частку у спільному майні подружжя (1\\2) без урахування спільних боргових зобовязань, що не може бути підставою для задоволення його позовних вимог. Крім того, з 2014 року позивач ніякої матеріальної підтримки на утримання спільної неповнолітньої дитини не надає, утриманням дитини займається лише відповідач, тому суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї. Представник третьої особи Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі у судове засідання не прибув. Надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просить суд при вирішенні спору врахувати, що будинку садибного типу, який розташований по вул. Партизанській, № 137 у смт. Горностаївка, Херсонської області знаходиться під іпотекою. Іпотекодержателем є Обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши досліджені докази в сукупності, суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Як передбачено ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що рішенням Горностаївського районного суду Херсонської області, ухваленим 02 серпня 2013 року в цивільній справі №655/670/13-ц, яке набрало законної сили 13 серпня 2013 року, розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрованого 15 червня 2001 року Каїрською сільської радою Горностаївського району Херсонської області за актовим записом № 3. Сторонами визначено спільно набутим майно, яке підлягає поділу є будинок 137 за адресою: Херсонська область, Горностаївський район, вул. Партизанська. Відповідно до кредитного договору № 2978 к від 29 жовтня 2007 року Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі надав відповідачу кредит з метою придбання будинку за адресою: Херсонська область, Горностаївський район, вул. Партизанська, 137. Відповідно до договору купівлі-продажу серії ВКВ № 094521, посвідченого 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Горностаївського районного нотаріального округу та зареєстрованого за № Д-1354, та витягу про реєстрацію права власності, виданого 05 листопада 2007 року «Каховським бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради, право власності на житловий будинок, садибного типу № 137 по вул. Партизанській, смт. Горностаївка, Херсонської області зареєстровано на ім'я відповідача. Як вбачається з договору іпотеки серії ВКВ № 432613 від 28 листопада 2007 року, для забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором 32978 к від 29 жовтня 2007 року, будинок №137 передано в іпотеку Херсонському обласному фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. В розумінні СК України, якщо подружжя спільно проживає у зареєстрованому шлюбі, веде спільне господарство, вважається, що і погашення кредиту за вказаних обставин відбувається за участі кожного із подружжя. Проте, після фактичного припинення сторонами сумісного проживання, припинення ведення ними спільного господарства, подальшого розірвання шлюбу, кожен з подружжя має брати участь у погашенні кредиту, якщо такий кредит створив спільне зобовязання для колишнього подружжя. Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 14.09.2016 року, (Справа № 6-539цс16) , якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до положень ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з положеннями ч. 2 вказаної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст.68 вказаного Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно з ч.1 ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При визначенні часток сторін у спільному майні подружжя судом враховано та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу на утриманні відповідача залишилася неповнолітня спільна дитина, але суд критично відноситься до пояснень представника позивача щодо надання позивачем матеріальної допомоги на утримання дитини, так як дані пояснення не підтвердженні доказами. Згідно до ст. 48 Конституції України, кожен має право на достатній рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1-3 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з п.п. 19, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.\~ Відповідно до ст.70 СК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За наявності підстав, суд своїм рішенням може збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі, з'ясувавши обставини справи, врахувавши інтереси позивача, відповідача та їх неповнолітньої дитини, приходить до висновку про задоволення позову частково. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial