Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, третя особа - [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з моменту звільнення. У своїй уточненій позовній заяві просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ №82-к від 04 червня 2020 року «Про звільнення [PERSON] », виданий Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського; поновити [PERSON] , на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 15 березня 2019 року; стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на користь [PERSON] судові витрати. Свої позовній вимоги обґрунтовував тим, що позивач - [PERSON] , з 06 жовтня 2016 року був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків до відповідача - Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, згідно Наказу №81-к від 05.10.2016. В 2017 році, вперше, Позивача було звільнено з роботи, згідно наказу №798-к від 24 листопада 2017 року «Про звільнення [PERSON] », але, в подальшому, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 у справі №761/943/18, Позивача було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року. В подальшому Відповідачем видано Наказ №67 від 17 березня 2020 року, де вказано: «1. Внести зміни до наказу від 15.03.2019 р. №104-к «Про виконання рішення суду», змінивши дату поновлення на роботі [PERSON] , проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, з 04.08.2017 р. на 31.08.2017 р. … Підстава: Постанова Верховного Суду від 19.02.2020 р. по справі №761/943/18 провадження №61-18378св19.». З 27 березня по 15 квітня 2019 року Позивач перебував на лікарняному, і тільки 16 квітня 2019 року приступив до виконання своїх службових обов`язків, про що повідомив Відповідача, шляхом подання до відділу кадрів Відповідача Доповідної записки вх.№09101-155 від 16.04.2019 та оригіналів листків непрацездатності Позивача за період з 27 березня 2019 року по 15 квітня 2019 року: від 27.03.2019 серії АДХ №043667, та від 29.03.2019 серії АДХ №063385. З 17 квітня 2019 року по 26 квітня 2019 року, згідно листка непрацездатності від 17.04.2019 серії АДХ №563148 Позивач знову перебував на лікуванні В подальшому, з 20 травня 2019 року по 26 червня 2019 року Позивач перебував на лікуванні, згідно листків непрацездатності: від 20.05.2019 серія АДХ №631482 та від 03.06.2019 серія АДХ №631483. Надалі Позивач листки непрацездатності направив на адресу Відповідача рекомендованим листом, з описом. В період з 17 липня по 18 жовтня 2019 року позивач перебував на лікарняному, згідно листків непрацездатності: від 17.07.2019 серія АДХ №481534; від 29.07.2019 серія АДХ №047070; від 14.08.2019 серія АДХ №157132; від 27.08.2019 серія АДХ №675829; від 11.09.2019 серія АДХ №161694; від 25.09.2019 серія АДХ №378863 та від 09.10.2019 серія АДХ №010293. 21 жовтня 2019 року Позивач, після перебування на лікарняному, приступив до виконання службових обов`язків, про що зроблено відповідний запис у «Журналі присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків [PERSON] ». З 29 травня по 04 червня 2020 року, включно, [PERSON] безперешкодно виходив на роботу, про що щоденно робились записи у Журналі присутності на роботі, який заведено Відповідачем. 04 червня 2020 було вручено під розпис Наказ №82-к від 04.06.2020р. «Про звільнення [PERSON] » - «…з 15.03.2019р., у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КХпП України п.4 ст.40 КХпП України». Позивач з вказаним наказом про звільнення не згоден, а тому звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 20 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена редакція позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського. У вказаному відзиві представник відповідача не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у задоволені позову. Представником відповідача не заперечувалось наступне. Згідно наказу в.о. ректора університету від 05.10.2016 року № 81-к [PERSON] був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 06.10.2016 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2019 року [PERSON] був поновлений на роботі, яке підлягало негайному виконанню. На виконання вказаного рішення суду наказом т.в.о. ректора університету від 15.03.2019 року № 104-к [PERSON] був поновлений на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 04.08.2017 року. Одночасно з цим вказує, що до університету [PERSON] прибув лише 26.03.2019 року, у зв`язку з чим скоїв прогул без поважних причин 15, 18, 19, 20, 21, 22 та 25.03.2019 року, що підтверджується відповідними актами, наказом від 15.03.2019 року № 104-к. з яким він ознайомлений і на ньому є його власний підпис та дата. Також зазначає, що дійсно, [PERSON] перебував на лікарняних: - з 27.03. по 28.03.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 043667; - з 29.03. по 15.04.2019 року-листок непрацездатності АДХ № 063385; - з 17.04. по 26.04.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 563148; - з 02.05. по 17.05.2019 року-довідка медичного закладу від 20.05.2019 року; - з 20.05. по 03.06.2019 року-листок непрацездатності АДХ№ 631482; - з 03.06. по 26.06.2019 року-листок непрацездатності АДХ № 631483; - з 27.06. по 21.07.2019 року - відпустка без збереження заробітної плати у зв`язку з виборами до Верховної Ради України (кандидат у народні депутати); - з 17.07. по 26.07.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 481534; - з 29.07. по 09.08.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 047070; - з 14.08. по 23.08.2019 року-листок непрацездатності АДХ № 157132; - з 27.08. по 04.09.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 675829; - з 11.09. по 20.09.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 161694; - з 25.09. по 04.10.2019 року-листок непрацездатності АДХ № 378863; - з 09.10. по 18.10.2019 року - листок непрацездатності АДХ № 010293. Таким чином, на переконання представника відповідача, на робочому місці [PERSON] перебував у період з 15 березня 2019 року по 04 червня 2020 року лише: 26 березня 2019 року; 16 квітня 2019 року. 12 та 13 серпня 2019 року, 05, 06, 09, 10 вересня 2019 року, 23, 24 вересня 2019 року, 07, 08 жовтня 2019 року, 29 травня 2020 року, 01,02,03,04 червня 2020 року - всього 17 днів. У зв`язку з цим, наказом в.о. ректора університету від 04.06.2020 року № 82-к [PERSON] , проректор з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, був звільнений з роботи з 15 березня 2019 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача вказує, що наказ № 82-к від 04.06.2020 року про звільнення позивача було винесено з дотриманням вимог законодавства, оскільки позивач був заступником керівника установи, систематично порушував трудову дисципліну - прогули без поважних причин, тобто вчиняв дії за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби. У судовому засіданні, яке відбулося 18 лютого 2021 року позивачем було долучено до матеріалів справи відповідь на відзив. У своїй відповіді просив суд позовні вимоги задовольнити, обґрунтував це тим, що Позивач неодноразово надавав свої письмові пояснення, щодо відсутності на робочому місці у зв`язку з перебуванням на лікарняному, які направляв листами з вкладеними оригіналами лікарняних листків на адресу Відповідача, але Відповідачем було проігноровано пояснення Позивача і вони не були враховані при накладенні на Позивача стягнення у вигляді - звільнення, що суперечить нормам статті. 02 березня 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. У своїй запереченнях представник відповідача вказав, що позивач у своїй відповіді на відзив лише послався на загальні положення п.4 ч.1 ст.40, ч.1, ч.8 ст.43, 43-1, ст.116, п.2 ч.1 ст.147, ст.148, ч.1 ст.149, ст.252 КЗпП України, жодного аргументу, міркування чи пояснення проти відзиву позивачем не було надано. У судовому засіданні позивач зі своїм представником позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином, причини неявки не повідомив. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу №82-к від 04.06.2020 «Про звільнення [PERSON] », виданий Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів, 04 червня 2020 року, Таврійським національним університетом імені В. І. Вернадського (далі - Відповідач) [PERSON] (далі - Позивач), вручене під розпис Наказ №82-к від 04.06.2020р. «Про звільнення [PERSON] » з 15 березня 2019 року, у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України . Позивач - [PERSON] , з 06.10.2016 року був зарахований на посаду проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків до відповідача - Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського, згідно Наказу №81-к від 05.10.2016. В 2017 році, вперше, Позивача було звільнено з роботи, згідно наказу №798-к від 24 листопада 2017 року «Про звільнення [PERSON] », але, в подальшому, на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 у справі №761/943/18, Позивача було поновлено на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04 серпня 2017 року. На виконання рішення суду видано Наказ Відповідача №104-к від 15.03.2019р., згідно якого наказано: - Скасувати наказ від 24.11.2017р. №798-к «Про звільнення [PERSON] »; - Поновити Позивача на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків з 04.08.2017 р.; - Виплатити Позивачу середній заробіток в межах платежу за один місяць у розмірі 13 052,13 грн. (тринадцять тисяч п`ятдесят дві гривні 13 коп.). В подальшому Відповідачем видано Наказ №67 від 17 березня 2020 року, де вказано: «1. Внести зміни до наказу від 15.03.2019 р. №104-к «Про виконання рішення суду», змінивши дату поновлення на роботі [PERSON] , проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, з 04.08.2017 р. на 31.08.2017 р. … Підстава: Постанова Верховного Суду від 19.02.2020 р. по справі №761/943/18 провадження №61-18378св19.». 26 березня 2019 року Шевченківським районним судом м. Києва було складено повний текст рішення у справі №761/943/18, яке Позивач отримав в цей же день та приїхав з ним до відділу кадрів Відповідача, але його повідомили, що повне рішення суду у справі №761/943/18 до них ще не надійшло. З 27 березня по 15 квітня 2019 року Позивач перебував на лікарняному, і тільки 16 квітня 2019 року приступив до виконання своїх службових обов`язків, про що повідомив Відповідача, шляхом подання до відділу кадрів Відповідача Доповідної записки вх.№09101-155 від 16.04.2019 та оригіналів листків непрацездатності Позивача за період з 27 березня 2019 року по 15 квітня 2019 року: від 27.03.2019 серії АДХ №043667, та від 29.03.2019 серії АДХ №063385. З 17 квітня 2019 року по 26 квітня 2019 року, згідно листка непрацездатності від 17.04.2019 серії АДХ №563148 Позивач знову перебував на лікуванні В подальшому, з 20 травня 2019 року по 26 червня 2019 року Позивач перебував на лікуванні, згідно листків непрацездатності: від 20.05.2019 серія АДХ №631482 та від 03.06.2019 серія АДХ №631483. Надалі Позивач листки непрацездатності направив на адресу Відповідача рекомендованим листом, з описом. В період з 17 липня по 18 жовтня 2019 року позивач перебував на лікарняному, згідно листків непрацездатності: від 17.07.2019 серія АДХ №481534; від 29.07.2019 серія АДХ №047070; від 14.08.2019 серія АДХ №157132; від 27.08.2019 серія АДХ №675829; від 11.09.2019 серія АДХ №161694; від 25.09.2019 серія АДХ №378863 та від 09.10.2019 серія АДХ №010293. 21 жовтня 2019 року Позивач, після перебування на лікарняному, приступив до виконання службових обов`язків, про що зроблено відповідний запис у «Журналі присутності на роботі проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків [PERSON] ». Вказує, що, у присутності адвоката Яворського В. І., Позивач намагався передати до відділу кадрів та загального відділу Відповідача для реєстрації і подальшої оплати листки непрацездатності за наступний період: з 09 по 18 жовтня 2019 року, однак відмовились їх прийняти. Тому, вважаючи що дані дії працівників апарату Відповідача порушують трудові і громадянські права, позивач звернувся за допомогою до служби 102 і визвав наряд поліції, який склав відповідний протокол про адміністративне правопорушення; звернення було зареєстровано за №47458(ЄО) та передано на розгляд до Печерського відділу ГУ поліції України в м. Києві. Листки непрацездатності Позивач направив на адресу Відповідача рекомендованим листом від 21.10.2019, з описом. Згодом т.в.о. ректора Відповідача Скакун Ю.В. оголосила позивачеві про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України - виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, з 21 жовтня 2019 року. Зважаючи на офіційне оголошення наказу про звільнення з посади проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, Позивач звернувся з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва з вимогою поновлення останнього на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та листкам непрацездатності з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання (№761/44586/19). 29 травня 2020 року, позивач, разом з адвокатом Яворським В.І., прибув до приміщення Відповідача за адресою: [ADDRESS] , отримав на прохідній ключ від кімнати 206 (приймальня) та подав до відділу кадрів Відповідача свої заяви, але начальником відділу у їх реєстрації мені було відмовлено та визвано наряд поліції за номером 102. З 29 травня по 04 червня 2020 року, включно, [PERSON] безперешкодно виходив на роботу, про що щоденно робились записи у Журналі присутності на роботі, який заведено Відповідачем. 04 червня 2020 було вручено під розпис Наказ №82-к від 04.06.2020р. «Про звільнення [PERSON] » - «…з 15.03.2019р., у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КХпП України п.4 ст.40 КХпП України». Суд зазначає, що законодавством України визначено, що трудові відносини в системі вищої освіти регулюються законодавством України про працю, зокрема - Кодексом законів про працю, Законом України «Про освіту», Законом України «Про вищу освіту» та іншими нормативними актами. Пунктами 7 та 14 ч.3 ст.34 Закону України «Про вищу освіту» закріплюють межі повноважень за керівником закладу вищої освіти: "7) призначає на посаду та звільняє з посади працівників;…14) здійснює контроль за якістю роботи педагогічних, науково-педагогічних, наукових та інших працівників;". Згідно п.2 ч.1 ст.55 Закону України «Про вищу освіту» мою посаду - проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, віднесено до основних посад науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти; вимоги та принципи займання даної посади також закріплені нормами цієї статті Закону. Також, вимоги п.4 ст. 105 Цивільного кодексу України передбачають, що від дня призначення ліквідаційної комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами юридичної особи, а голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені цієї юридичної особи. В свою чергу, якщо ліквідацію (реорганізацію) юридичної особи провадить орган управління юридичної особи, то ліквідаційна процедура (реорганізація) здійснюється в межах трудових функцій членів даної ліквідаційної комісії до повного закінчення ліквідаційної процедури (реорганізації). На цей період між власником (представником) та членами ліквідаційної комісії діють цивільно-правові відносини. Позивач - [PERSON] , був призначений членом комісії з реорганізації Академії муніципального управління, згідно додатку до Наказу Міністерства освіти і науки України №1254 від 19.10.2016 «Про реорганізацію Академії муніципального управління», який, в свою чергу, було видано на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України № 694-р від 27.09.2016 «Про реорганізацію Академії муніципального управління», де вказано: «1. Реорганізувати Академію муніципального управління (код ЄДРПОУ 22927068) шляхом приєднання до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського (код ЄДРПОУ 02070967).». Положенням ч.4 Наказу Міністерства освіти і науки України №1254 від 19.10.2016 передбачено: «4. Установити, що відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України з моменту призначення Комісії до неї переходять повноваження щодо управління справами Академії муніципального управління.». Згідно норм ч.3 та ч.5 ст. 107 Цивільного кодексу України процес припинення юридичної особи шляхом приєднання повинен закінчитись затвердженням передавального акту та розподільчого балансу з боку органу, який прийняв рішення про її припинення. В нашому випадку, це - Міністерство освіти і науки України. А юридична особа - правонаступник, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, діяльність якої припиняється. До цього часу, реорганізацію Академії муніципального управління шляхом приєднання до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського не закінчено. Відповідно, на період виконання службових функцій члена ліквідаційної комісії з реорганізації Академії муніципального управління, позивач знаходиться у цивільно-правових відносинах з Міністерством освіти і науки України і може бути звільнений з займаної посади, виключно, за погодженням Міністерства освіти і науки України з одночасним виключенням. В ухвалі Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі №6-10006кс02 та постанові від 11.03.2020 у справі №459/2618/17 Касаційного цивільного суду Верховного Суду зазначається, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності; поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: … відсутність за станом здоров`я. Суд зазначив, що відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами, у разі, якщо у суду виникли сумніви у достовірності записів у медичній документації, він має право перевірити їх достовірність шляхом запиту до відповідного медичного закладу. Позивач був відсутнім на робочому місці з поважних причин - за станом здоров`я, про що мною було надано Відповідачу оригінали листків непрацездатності та медичні довідки. Згідно п.2 ч.1 ст.147 КЗпП України, звільнення є одним із заходів стягнення. Відповідно положень ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Позивач неодноразово надавав свої письмові пояснення, щодо відсутності на робочому місці у зв`язку з перебуванням на лікарняному, які направляв листами з вкладеними оригіналами лікарняних листків на адресу Відповідача, але Відповідачем було проігноровано пояснення Позивача і вони не були враховані при накладенні на Позивача стягнення у вигляді - звільнення, що суперечить нормам статті. Також, згідно вимог ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Норми ст.47 КЗпП України, передбачають, що власник зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В той же час, судом було встановлено, що відповідач не дотримався вищевказаних вимог закону, не видав позивачеві трудову книжку (дублікат) і не провів з останнім розрахунок щодо належних виплат заборгованості по заробітній платі та допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком тощо. Відповідачем не дотримано вимог ч.1 ст. 43 КЗпП України, яка передбачає , що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, та ст. 252 КЗпП України. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Вільної профспілки працівників метрополітенів України щодо офіційного тлумачення поняття "професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації", використаного в абзаці шостому частини першої статті 43-1 Кодексу законів про працю України (справа про профспілку, що діє на підприємстві) від 29 жовтня 1998 року Справа №1-31/98 (№14-рп/98 , vd981029 vn14-рп/98) вирішено, що: «1. Поняттям "професійна спілка, що діє на підприємстві, в установі, організації", … охоплюється будь-яка професійна спілка (профспілкова організація), яка відповідно до Конституції та законів України утворена на підприємстві, в установі, організації на основі вільного вибору її членів з метою захисту їх трудових і соціально-економічних прав та інтересів, незалежно від того, чи є така професійна спілка стороною колективного договору, угоди. Професійні спілки, які діють на одному й тому ж підприємстві, в установі, організації, мають рівні права і є рівними перед законом. Питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником у передбачених законом випадках і порядку вирішує професійна спілка, яка діє на підприємстві, в установі, організації, членом якої є працівник.». З матеріалів справи встановлено, що позивач є головою Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, яку 25.06.2019 р. внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Витяг з ЄДР додається. Відповідач не надсилав такого запиту на адресу Первинної профспілки Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, що є грубим порушенням трудових і конституційних прав найманого працівника - Позивача, так і гарантій діяльності профспілок, визначених нормами ст.36 Конституції України, Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та Конвенціями МОП №87 від 1948 року «Про свободу асоціацій та захист права на організацію» та №98 від 1949 року «Про право на організацію та ведення колективних переговорів», членом якої є працівник - Позивач. Міністерство юстиції України у своєму роз`ясненні від 01.02.2011 р. щодо порядку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зокрема, стосовно звільнення за прогул, зазначило наступне: «На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня, без поважних причин. …». Тотожне поняття прогулу і передумови звільнення працівника з цих підстав викладено у листі Міністерства соціальної політики України від 22.04.2019 № 82/0/22-19/133 та наводиться в п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992. Також, подібну позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.09.2017 у справі №761/30967/15-ц та ухвалі Верховного Суду України від 15.12.2010 у справі №6-20213св09. Одночасно, зазначається, що не може вважатися прогулом: - відсутність працівника на своєму робочому місці, якщо він при цьому перебував на території підприємства …; - невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням; - відсутність на роботі з поважних причин. Поважними причинами, зокрема, може бути визнано хворобу працівника, навіть якщо вона не підтверджена листком непрацездатності, аварії або затори на дорогах, якщо вони стали причиною запізнення працівника, тощо. У разі, якщо працівник обґрунтовує невихід на роботу поважними причинами, оцінка таких причин на предмет поважності повинна виходити з того, що ці причини мають бути істотними, тобто такими, які перешкоджають явці на роботу і не можуть бути усунені самим працівником. Також, у листі Міністерства соціальної політики України від 22.04.2019 №82/0/22-19/133 дано роз`яснення умов звільнення працівника за прогул де, зокрема, зазначається, що - звільнення за прогул без поважних причин є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни; порядок застосування дисциплінарних стягнень власником або вповноваженим ним органом (роботодавцем) визначено ст.149 КЗпП України. А строки застосування дисциплінарного стягнення визначені ст. 148 КЗпП України: "Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.". Отже, власник або вповноважений ним орган по закінченню 6 місяців із дня вчинення дисциплінарного проступку (прогулу) втрачає право на застосовування дисциплінарного стягнення, взагалі. Також, згідно даного листа Мінсоцполітики визначає, що днем звільнення має бути останній день роботи працівника перед днем, коли він учинив прогул, за умови, якщо після його вчинення працівник більше не виходив на роботу. Строк, протягом якого працівнику має бути оголошено зміст наказу про звільнення, КЗпП України не встановлює. Тому тут слід керуватися п. 31 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку № 213 від 20.07.1984, затверджених Державним комітетом СРСР по труду і соціальним питанням (є чинним), яким установлено для цього триденний строк. З точки зору ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо визнання протиправним та скасування наказу №82-к від 04.06.2020 «Про звільнення [PERSON] », виданий Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді. Щодо позовних вимог в частині стягнення з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, су дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2020 року. Як вбачається довідки про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] № 09-02-753 від 07 липня 2021 року, за два останні місяці перед звільненням. Заробітна плата позивача в травні 2020 року становила 1008,97 грн. середньогодинна - 126,12 грн., в червні 2020 року - 3 808,83 грн., середньогодинна - 119,03 грн, в травні - 08 робочих годин, в червні - 32 робочі години. Отже, за останні два календарні місяці перед звільненням середньогодинна заробітна плата склала 89,38 грн. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Судом враховано, що час вимушеного прогулу складає, з урахуванням норм ст. 53 КЗпП України: Березень 2019 року - 10 роб. днів - 80 роб. год. Квітень 2019 року- 21 роб. днів - 167 роб. год. Травень 2019 року-21 роб. днів - 167 роб. год. Червень 2019 року-18 роб. днів - 143 роб. год. Липень 2019 року-23 роб. днів - 184 роб. год. Серпень 2019 року-21 роб. днів - 167 роб. год. Вересень 2019 року-21 роб. днів - 168 роб. год. Жовтень 2019 року-22 роб. днів - 176 роб. год. Листопад 2019 року-21 роб. днів - 168 роб. год. Грудень 2019 року-21 роб. днів - 166 роб. год. Січень 2020 року-21 роб. днів - 167 роб. год. Лютий 2020 року-20 роб. днів - 160 роб. год. Березень 2020 року-21 роб. днів - 168 роб. год. Квітень 2020 року-21 роб. днів - 167 роб. год. Травень 2020 року-19 роб. днів - 151 роб. год. Червень 2020 року-20 роб. днів - 160 роб. год. Липень 2020 року-23 роб. днів - 184 роб. год. Серпень 2020 року-20 роб. днів - 160 роб. год. Вересень 2020 року-22 роб. днів - 176 роб. год. Жовтень 2020 року-21 роб. днів - 167 роб. год. Листопад 2020 року-21 роб. днів - 168 роб. год. Грудень 2020 року-22 роб. днів - 174 роб. год. Січень 2021 року-19 роб. днів - 151 роб. год. Лютий 2021 року-20 роб. днів - 160 роб. год. Березень 2021 року-22 роб. днів - 176 роб. год. Квітень 2021 року-22 роб. днів - 175 роб. год. Травень 2021 року-18 роб. днів - 144 роб. год. Червень 2021 року-20 роб. днів - 160 роб. год. Липень 2021 року-06 роб. днів - 48 роб. год. Таким чином середня заробітна плата, яка, підлягає стягненню на користь [PERSON] , складає 411 326,76 гривень ( 89,38 грн х 577 роб. дні (4 602 роб. год.)) Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. Суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 15.03.2019 року по 08.07.2021 року у розмірі 411 326,76 грн. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу майнового характеру у розмірі 4 113,27 грн., що становить 1% від ціни позову та не є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування наказу №82-к від 04.06.2020 «Про звільнення [PERSON] », виданий Таврійським національним університетом ім. В.І. Вернадського, та поновлення [PERSON] , на роботі на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського з 15 березня 2019 року, тобто про задоволення позовних вимог немайнового характеру. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору, то вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загалом з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 714,87 грн. Щодо відшкодування судових витрат понесених позивачем у справі суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано до суду акт виконаних робіт №17-ц/21 від 06 липня 2021 року, а тому вимога щодо стягнення з Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн (двадцять одна тисяча гривень 00 коп.) є такою, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підставі ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved