Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

07 листопада 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , в якому з урахування заяви про уточнення позовних вимог від 20.07.2020 року, просять стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 20.12.2017 року у розмірі 1443,88 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 20.12.2017 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. Виконання відповідачем Договору вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх використання. Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором, а останній зобов`язався повернути витрачену частину кредиту та відсотки за його використання, однак взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту у встановлений строк відповідач не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 6699,17 грн. Таким чином, з урахуванням порушень відповідачем своїх зобов`язань за договором, та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, посилаючись на вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 31.12.2017 року по 31.05.2020 року у розмірі 1443,88 грн., яка складається із: 765,95 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань; 677,93 грн. - 3% річних від простроченої суми. В свою чергу, 29 квітня 2020 року [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатного [PERSON] , звернулася до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", в якому просить визнати недійсним правочин (заяву б/н від 20.12.2017 року), який був підписаний між АТ КБ «Приватбанк» та недієздатним [PERSON] , а також стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Зустрічний позов [PERSON] мотивований тим, що укладений між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та її сином [PERSON] кредитний договір №б/н від 20.12.2017 року, шляхом підписання заяви про отримання встановленого кредитного ліміту у розмірі 4000,00 грн., в силу ст. 226 ЦК України є нікчемним, оскільки його було укладено банком з особою, яка визнана недієздатною рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у справі № 183/6084/16, провадження №2-о/183/20/17, яке набрало законної сили. В свою чергу, банк не доклав зусиль перевірити запевнення, викладені в п.1.1.4.1 наданого позивачем договору, про їх правдивість та достовірність. Своїми діями АТ КБ «Приватбанк» спричинено [PERSON] моральну шкоду, яку позивач за зустрічним позовом оцінює в 5000,00 грн. За вказаних обставин [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної особи [PERSON] , просила визнати недійсним кредитний договір та стягнути моральну шкоду. У відзиві на зустрічний позов представник АТ КБ «Приватбанк» просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити уточнені позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на те, що при оформленні кредитного договору позичальником були надані всі необхідні документи, з урахуванням аналізу яких, співробітник банку не міг знати про недієздатність позичальника. Більш того, останній довгий час користувався кредитними коштами та належним чином виконував зобов`язання з договором. Сам факт отримання [PERSON] кредитних коштів не спростований та не заперечувався, що в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягаю доведенню. Оскільки [PERSON] не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент винесення рішення, а його опікуном є [PERSON] , то саме з неї підлягає стягненню майно, одержане недієздатною особою [PERSON] за нікчемним правочином - кредитним договором. Ухвалою суду від 06 грудня 2019 року по справі було відкрито провадження, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 березня 2020 року до участі у справі залучено законного представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою суду від 04 травня 2020 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження. Відповідною ухвалою суду прийнято до розгляду уточнений позов АТ «КБ «Приватбанк». В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в матеріалах справи наявне клопотанням про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просить задовольнити позов у повному обсязі. Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суд з заявою про розгляд справи за її відсутності, у якій одночасно первісний позов не визнала, свій позов підтримала та просила його задовольнити. Зважаючи на подані сторонами заяви, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н від 20.12.2017 року про надання банківських послуг, який складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку, які викладені на банківському сайті (а.с.8-26). Згідно умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання, друга сторона не може пропонувати свої умови договору. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Так, до уточненого позову позивач надав розрахунок, у відповідності до якого заборгованість [PERSON] перед банком за період з 31.12.2017 року по 31.05.2020 року становить 1443,88 грн., яка складається із: 765,95 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань; 677,93 грн. - 3% річних від простроченої суми. Саме на стягненні зазначеної суми наполягав позивач. Між тим, суду подано копію рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2017 року у справі №183/6084/16, яке набрало законної сили 14.03.2017 року, яким [PERSON] , [INFO] недієздатним, встановлено над останнім опіку та призначено опікуном [PERSON] , [INFO] (а.с.55). Отже, на момент укладення кредитного договору, зазначеним рішенням суду [PERSON] був визнаний недієздатним, його опікун не визнає такий правочин та оспорює його в судовому порядку. До спірних правовідносин суд вважає за необхідне застосувати наступні норми Закону. За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 2, 3 ст. 203 ЦК України). Правочин - це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Відповідно до статті 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Оскільки фізична особа, яка визнана недієздатною, не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, законодавець позбавив її права укладати будь-який правочин, а відтак і нести відповідальність за його невиконання або неналежне виконання. Частиною першою статті 226 ЦК України передбачено, що опікун може схвалити дрібний побутовий правочин, вчинений недієздатною фізичною особою, у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення цей правочин та інші правочини, які вчинені недієздатною фізичною особою, є нікчемним. З урахуванням наведеного, правочини, які вчинені недієздатною особою є нікчемними (статті 41, 203, 215 ЦК України), за винятком схвалених в установленому порядку опікуном. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Оскільки оспорюваний кредитний договір укладений недієздатною особою, то в силу вимог частини першої статті 226 ЦК України він є нікчемним. Поряд з цим, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною третьою статті 226 ЦК України, визначено, що опікун зобов`язаний повернути дієздатній стороні все одержане недієздатною фізичною особою за нікчемним правочином. В даному випадку позивач не заявляє вимогу про стягнення суми кредиту отриманого відповідачем (тіла кредиту або його частини). У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, на застосуванні якої наполягав позивач, визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). В свою чергу, позивач скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на підтвердження наявності заборгованості за кредитом, а отже не довів існування обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, підстав позову і виходячи з наявних доказів, а також враховуючи ті обставини, що позивачем не доведено розміру простроченої заборгованості з урахування якої здійснювалося нарахування індексу інфляції та 3% річних, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи зустрічний позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов до висновку. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, судова практика виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"). Між тим, позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано своїх позовних вимог стосовно моральної шкоди, не доведено належними та допустимими доказами вини АТ КБ «Приватбанк» в спричиненні моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та діями банку, як і не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння банком моральної шкоди [PERSON] , а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн. (а.с.1), який покладається на останнього, зважаючи на відмову у позові. При подачі зустрічного позову судовий збір не справлявся, оскільки позивач в силу п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від його сплати під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Згідно зі ст.141 ч.6 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, з другої сторони стягуються судові витрати. Таким чином із позивача АК КБ «Приватбанк» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial