Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення збитків за користування безпідставно набутим майном, мотивуючи позов тим, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 29 березня 2005 року № 129 та № 130 відповідач [PERSON] набула право власності на нежиле приміщення, загальною площею 210,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та нежиле приміщення загальною площею 77,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 01 липня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди нежилого приміщення № 59, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] орендувала нежиле приміщення загальною площею 751,9 кв.м. по [ADDRESS] . 21.10.2005 року рішенням Лубенської міської ради відповідачу [PERSON] були передані в оренду земельні ділянки в [ADDRESS], [ADDRESS] площею 0, 1697 га. та по [ADDRESS] площею 0, 1531 га. відповідно за цільовим призначенням - землі іншої промисловості та землі комерційного використання терміном на п`ять років. 20 квітня 2009 року позивач передав відповідачу, відповідно до договору купівлі-продажу № 215 у власність нежиле приміщення загальною площею 751,4 кв.м. з адресою [ADDRESS] . По закінченню терміну дії договорів оренди землі, до міської ради клопотання про продовження терміну їх дії від відповідача не надходило. Орендна плата до місцевого бюджету не вносилась. Відповідач має борг перед міським бюджетом за період з 28.07.2015 року по 01.03.2019 року в розмірі 162 227,9 грн. Відповідач продовжує ухилятися від оформлення права користування землею та користується земельною ділянкою комунальної власності безпідставно, не вносить плату за її користування до міського бюджету. На письмову претензію від 27.02.2019 року відповідач [PERSON] не відреагувала. З урахуванням строків позовної давності просили: стягнути з [PERSON] , на користь Лубенської міської ради збитки за користування безпідставно набутим майном а саме: за період з 01.04.2016 року по 03.09.2017 року, за користування земельною ділянкою, розташованою в [ADDRESS] , площею 1531 кв.м., в розмірі 68 586,70 гривень, та за період з 01.04 2016 року по 01.04.2019 року за користування земельною ділянкою, розташованою в [ADDRESS], [ADDRESS] , площею 1697 кв.м в розмірі 61 131,77 гривень, а всього в розмірі 129 718,47 гривень (за реквізитами: одержувач УК у Лубенському районі /м. Лубни/24062200, р/р 31414611016011, код ЄДРПОУ 21053182, банк одержувача Казначейство України (ЕАГІ) м. Київ, МФО 899998). В судовому засіданні представник позивача Іващенко О.Г. позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник Акрітов П.К. позовні вимоги не визнали повністю, просили відмовити в їх задоволенні. [PERSON] пояснила, що приблизно з 2016 року не здійснює підприємницької діяльності, землею вона ніколи не користувалася. Дійсно, вона укладала договори оренди, оскільки, як їй пояснювали, без їх укладення вона не могла б придбати нежитлові приміщення. Вона неодноразово намагалася довести до відома позивача, що їй земля не потрібна. Також вказала на те, що на сьогоднішній день взагалі не є власником будь-яких нежитлових приміщень. Адвокат Акрітов П.К. зауважив, що позивач не визначився із правовою підставою стягнення коштів з відповідача. Крім того, спірні земельні ділянки не є сформованим об`єктом цивільних прав, розрахунок збитків проведений начебто на підставі технічної документації, однак, насправді дані земельні ділянки не сформовані, а тому немає підстав для стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати. Позивач не надав доказів існування реальної можливості передачі позивачем цих земельних ділянок в оренду. Також позивачем не доведений факт використання відповідачем земельної ділянки в більшому розмірі, ніж розташованими під будівлями. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 цього ж кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога позивача про стягнення з відповідача як власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, відповідно до положень статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Отже, за змістом наведених положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з урахуванням змісту частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Судом встановлено, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 29 березня 2005 року № 129 та № 130 відповідач [PERSON] набула права власності на нежиле приміщення, загальною площею 210,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , та нежиле приміщення загальною площею 77,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до договору оренди від 01 липня 2005 року № 59 укладеного між позивачем та відповідачем, відповідачу [PERSON] передано в оренду нежиле приміщення загальною площею751,9 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідно до рішення Лубенської міської ради від 21.10.2005 року відповідачу [PERSON] були передані в оренду земельні ділянки в [ADDRESS], [ADDRESS] площею 0, 1697 га. та по [ADDRESS] площею 0, 1531 га. відповідно за цільовим призначенням - землі іншої промисловості та землі комерційного використання терміном на п`ять років. Відповідно до договору купівлі-продажу № 215 від 20 квітня 2009 року позивач передав відповідачу, у власність нежиле приміщення загальною площею 751,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до рішення господарського суду № 917/33/16 з [PERSON] стягнуто 172 383 грн. збитків за користування земельними ділянками без правовстановлюючих документів за період з 29.07.2012 року по 28.07.2015 року. 27.02.2019 року на адресу відповідача Управлінням з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради направлено претензію з вимогою погасити заборгованість з плати за землю, що виникла перед міським бюджетом за період з 28.07.2015 року по 01.03.2019 року в розмірі 162 227,9 грн., яка була повернута в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Частиною 1 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України). Встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30.08.2017 року право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення площею 751,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , а інша 1/2 частка нежитлового приміщення також зареєстрована за [PERSON] [INFO] . (а.с.11-12). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 30.08.2017 року право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення площею 77,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , а інша 1/2 частка нежитлового приміщення також зареєстрована за [PERSON] [INFO] . (а.с.13-14). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна форма власності на нежитлову будівлю, склад, загальною площею 210,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] значиться як комунальна (а.с.15-16). Позивач, як у позовній заяві, так і у судовому засіданні, вказує, що відповідач [PERSON] у період з 28.07.2015 року по 01.04.2019 року, використовувала земельні ділянки за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS]; [ADDRESS] , без правовстановлюючих документів, плату за користування землею не сплачувала, хоча земельні ділянки використовувались для розміщення об`єктів нерухомого майна, що перебувають у її власності, однак як вбачається з Інформаційних довідок відповідач [PERSON] з 30.08.2017 року та з 04.09.2017 року не була власником нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] фактично користувалася земельними ділянками саме у вказаних позивачем розмірах, тобто в більших розмірах, ніж розташованими під будівлями, не надано. За змістом визначення, наведеного у частині 1 статті 79 ЗК, України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 цього Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) і а державної реєстрації права власності на неї. Зазначені обставини повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі"). Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статгі 288 ПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17. Відповідно до частини 2 статті 20 і частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Як убачається з матеріалів справи, позивачем самостійно визначено розмір зобов`язання шляхом арифметичного розрахунку. При цьому не зрозуміло, яким чином розроблялася, погоджувалася та затверджувалася нормативна грошова оцінка спірних земельних ділянок у визначеному законодавством порядку, як і не зрозуміло звідки позивачем бралися вихідні дані для розрахунку недоотриманого доходу за фактичне користування земельними ділянками. Таким чином, позивачем не визначено розмір орендної плати на підставі затвердженої у встановленому законом порядку нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що, у свою чергу, є необхідним для визначення розміру недоотриманого доходу за фактичне користування земельною ділянкою. Враховуючи викладене вище, з огляду на те, що спірні земельні ділянки не є сформованим об`єктом цивільних прав, за користування якими позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, немає підстав для стягнення збитків у вигляді неотриманої орендної плати відповідно до ст. 1214 ЦК України. Вищевказана позиція роз`яснена у Постанові Верховного суду України від 12 квітня 2019 року № 922/981/18. Позивач у позовній заяві, зокрема, посилається на те, що позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі земельної ділянки в оренду. Однак, позивач у даній справі не надав доказів існування протягом зазначеного в позові періоду земельних ділянок як об`єктів цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цих земельних ділянок в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі" у зазначений період, а також обгрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів)). Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає необгрунтованими вимоги позивача, оскільки ним не доведені обставини зазначені в позовній заяві, зокрема, щодо існування земельних ділянок саме в такому розмірі, факту використання відповідачем земельних ділянок у розмірі, який в декілька разів перевищує розмір ділянок, що розташований під нежитловими будівлями, обгрунтованості здійснення позивачем розрахунку стягуваної суми. Правова позиція щодо необхідності встановлення вищезазначених обставин викладена у Постанові Верховного суду України від 11 вересня 2019 року № 922/393/18. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №922/3639/17.

Outcome: dismissed