Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У зазначеному позові позивач просить суд, визнати незаконним та скасувати наказ №331-к від 17 листопада 2015 року про звільнення [PERSON], керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт», з 17 листопада 2015 року у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи (п.5 ст.41 КЗпП України). Поновити [PERSON], на роботі в Вузлівському МПД ДП «Укрспирт» на посаді керівника з 17 листопада 2015 року. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (місцезнаходження: 01400, Київська обл., м.Бровари, вул. Гагаріна, 16; ідентифікаційний код: 37199618) на користь [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS]; ідентифікаційний номер: [NUMBER], середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 листопада 2015 року по день винесення судового рішення з розрахунку середнього заробітку у розмірі 348 грн. 50 коп. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допустити до негайного виконання. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що з 14 березня 2012 року він працював на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності ДП «Укрспирт». 17 листопада 2015 року наказом № 331-к ДП «Укрспирт» без будь-якого попередження його було звільнено із займаної посади у зв'язку із припиненням повноважень посадової особи (п.5 ст.41 КЗпП України). Вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що відповідно до п.5 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Вказує, що в Кодексі законів про працю України відсутнє визначення поняття «посадова особа». Також зазначає, що проаналізувавши нормативні акти, де застосовується дане визначення, можна прийти до висновку, що мова йде про працівників, наділених організаційно-управлінськими функціями, що дозволяють їм "вершити долю" у ввіреному їм підприємстві. Це, в свою чергу, вимагає наявності ефективних механізмів контролю та можливості оперативного припинення повноважень зазначених осіб у разі виявлення ознак зловживання своїми повноваженнями або ж за обставин, що не вселяють оптимізму щодо результатів їх роботи. Наголошує, що згідно ч. 2 ст. 89 Господарського кодексу України посадовими особами господарського товариства є голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), голова та члени наглядової ради товариства (аналогія закону). Тобто, мова їде про вищих посадових осіб підприємства, а не про керівника структурного підрозділу підприємства, який, до того ж, не виконує організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції в ДП «Укрспирт». Відповідно до п.1.4. посадової інструкції керівник МПД призначається на посаду і звільняється з посади генеральним директором ДП «Укрспирт». Такі ж повноваження Генерального директора передбачені і Статутом підприємства, а також - Положенням про Вузлівське МПД. Таким чином, він був звільнений із займаної мною посади не уповноваженою на те особою - заступником Генерального директора. Також зазначає, що у відповідності до ч.З ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Посилається на те, що 17 листопада 2015 року він хворів, що підтверджується листком непрацездатності, а тому, його було звільнено в порушення вимог цієї норми. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представника відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечив, подав суду письмові заперечення на позовну заяву (а.с.84-88), які підтримав у повному обсязі в судовому засіданні, та з врахуванням їх просив постановити рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач був звільнений з роботи з дотриманням вимог законодавства, так як він являвся посадовою особою та обіймав посаду керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт». Вважає, що звільнений позивач був уповноваженою особою. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». У відповідність до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу України про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( ст.4 КЗпП України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи ( ч. 6 ст.5-1 КЗпП України). Суд встановив, що [PERSON] 13.03.2012 року наказом №34-к призначений керівником Вузлівського місця провадження діяльності ДП «Укрспирт» з 14.03.2012 року (а.с.7). Наказом № 331-к від 17 листопада 2015 року його було звільнено з посади керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» у зв»язку з припиненням повноважень посадової особи (п.5 ст.41 КЗпП України). (а.с.6). Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Зазначену норму введено в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII. Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року. Однак, норма п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не містить визначення кола посадових осіб, які можуть бути звільненні на підставі цієї правової норми, а також не передбачає випадків, підстав припинення повноважень таких посадових осіб. Також трудове законодавство не містить визначення поняття посадової особи, проте таке визначення посадової особи міститься в законодавчих актах, до яких були внесені зміни Законом України від 13.05.2014р. № 1255-VІІ, зокрема відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства», ст.89 ГК України (в редакції чинній на час прийняття і набрання чинності Законом України від 13.05.2014р. № 1255-VII, посадовими особами товариства визнаються голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), голова і члени спостережної ради (в разі створення такої ради) чи іншого органу товариства, якщо його утворення передбачено статутом товариства. Законом України 13.05.2014р. № 1255-VІІ були внесені зміни також і до Закону України «Про акціонерні товариства», які містять визначення поняття посадової особи. Тому розглядаючи всі внесені зміни вказаним Законом в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» в п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України розуміється саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Твердження відповідача про те, що для цілей визначення поняття «посадова особа», яке вжите в п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України необхідно використовувати примітку до ст.364 КК України у якій надано визначення поняття «службова особа», оскільки такі поняття як «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними, суд вважає необґрунтованим та неправильним, з огляду на суттєву різницю між колом суспільних відносин, які регулюють такі нормативно-правові акти, як Кримінальний кодекс України та Кодекс законів про працю України. Визначення поняття службової особи у примітці до ст.364 КК України дане з метою визначення осіб, які можуть бути суб»єктами злочину за ст.ст. 364, 368, 368-2, 369 КК України, а тому використання такого визначення службової особи за аналогією закону в цілях визначення посадової особи в п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, суд вважає неправильним, так як відносини за цими правовими нормами не можна вважати подібними. Таким чином, звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України може бути застосоване до посадових осіб господарських товариств, яким відповідач не являється, а відповідно звільнення позивача в даному випадку на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, на дуку суду, є незаконним. В наказі в.о. директора ДП «Укрспирт» від 17.11.2015р. № 331-к як підставу звільнення позивача вказано тільки п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (припинення повноважень посадової особи), інших підстав звільнення не зазначено. Ч.І ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ст.8-1 КЗпП України якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Відповідно до ст.З Конвенції Міжнародної організації праці № 158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982р. (ратифікована постановою Верховної ради України від 04.02.1994р. N 3933-ХІІ) за метою цієї Конвенції терміни "звільнення" та "припинення трудових відносин" означають припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця. Ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 22.06.1982р. (ратифікована постановою Верховної ради України від 04.02.1994р. N 3933-ХІІ ) передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України не передбачено підстави припинення повноважень посадової особи. Разом з тим, припинення повноважень посадової особи має бути пов»язане з встановленням певного юридичного факту (настання події, строку) і такі підстави припинення повноважень мають бути визначені в акті законодавства, трудовому договорі, установчих документах, тощо. Звільнення тільки на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України без наявності та без зазначення юридичного факту, як підстави припинення повноважень посадової особи не можна вважати законним в розумінні ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 22.06.1982р. З позивачем був укладений безстроковий трудовий договір шляхом оформлення наказу № 34-к від 13.03.2012р. і такий трудовий договір не змінювався з моменту працевлаштування позивача, а отже, будь-яких термінів, що свідчили б про настання строку, за яким його повноваження закінчились, не визначено та не настало. Інші юридично визначені підстави, які б вказували на припинення повноважень позивача на посаді керівника Вузлівського місця провадження діяльності ДП «Укрспирт» відсутні і відповідачем не надано доказів в спростування таких обставин. Відповідно до ч.6 ст.43 Конституцї України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON], в частині визнання незаконним та скасування наказу №331-к від 17 листопада 2015 року про звільнення та поновлення на роботі в Вузлівському МПД ДП «Укрспирт» на посаді керівника з 17 листопада 2015 року, на думку суду є підставними, так як звільнення проведено з порушенням норм чинного КЗпП України, оскільки працюючи на посаді керівника Вузлівського МПД ДП «Укрспирт» позивач не підлягав звільненню за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За правилами ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Положеннями статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями розділу III наведеного Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач за два календарних місяці до звільнення мав повний заробіток, тому розрахунок втраченого заробітку за час вимушеного прогулу для [PERSON] проводиться з врахування місяців, які передували звільненню за серпень та жовтень 2015 рок. Середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом додавання заробітної плати за серпень та жовтень 2015 року (8783 грн. 42 коп. + 5505 грн. 17 коп.) та діленням вказаної суми 14288 грн. 59 коп. на 41 робочий день ( 20 робочих днів у серпні та 21 робочий день у жовтні 2015 року), що становить 348 гривень 50 коп. Позивач звільнений з роботи 17 листопада 2015 року, тому суд робить висновки, що розмір втраченого середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення необхідно рахувати з 17 листопада 2015 року по 17 листопада 2016 року, що становить 88170 (вісімдесят вісім тисяч сто сімдесят) гривень 50 копійок, який визначено шляхом додавання 10 робочих днів у листопада 2015 року + 23 робочі дні у грудні 2015 року + 19 робочих днів у січні 2016 року + 21 робочий день у лютому 2016 року + 22 робочих днів у березні 2016 року + 21 робочий день квітня 2016 року + 19 робочих днів у травні 2016 року + 19 робочих днів у червні + 22 робочі дні у липні 2016 року + 22 робочі дні у серпні 2016 року + 22 робочі дні у вересні 2016 року + 20 робочих дні у жовтні 2016 року + 13 робочих днів у листопада 2016 року та множенням їх на середньоденну заробітну плату в розмірі 348 гривень 50 коп. Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У визначений для судових дебатів час представник відповідача не з»явився, проте подав на адресу суду письмову заяву про перенесення судового засідання на інший день. Однак під час судових засідань представник відповідача висловив свою думку щодо заявленого позову, надав суду всі докази, які вважав за потрібне, тому на думку суду, неявка представника відповідача у судові дебати, не перешкоджає виходу суду до нарадчої кімнати, оскільки відповідно до п.8 ст.393 ЦПК України, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 3 ст.6 закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином із відповідача слід стягнути 1920 грн. судового збору (дві вимоги немайнового характеру по 640 грн. та одна вимога майнового характеру - 640 грн.).

Outcome: approved