Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В мотивуванні свої вимог позивач вказав, 4 липня 2008 року між ЗАТ "ОТО Банк" правонаступником якого є ПАТ "ОТО Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № М Ь-705/241 /2008 від 04 липня 2008 р., у відповідності до умов якого Третя особа отримав кредит у розмірі 160 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань Банком за Кредитним договором був укладений договір іпотеки № РМL-705/241/2008. Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок з прибудовами за адресою: м. Харків, провулок Путивельський, будинок 33. У зв'язку з невиконанням Третьою особою вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 2-3283/10/12 стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТО Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МЬ-705/241/2008 в сумі 1 472 973.55 коп/ Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Тому позивач заявляє вимоги до відповідача. а саме: - звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № PML - 705/241/2008 від «04» липня 2008 року, а саме: житловий будинок з прибудовами № 33, що знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Путивельський, загальною площею 368,6 кв.м., житловою площею 178,6 кв.м. та належить на праві власності на підставі договору купівлі - продажу № 117. посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 22.07.2011р. [PERSON], шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною, що визначатиметься на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент відчуження предмета іпотеки, і наданням позивачу усіх прав продавця, в тому числі, але не виключно, надати право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації на предмет іпотеки, відомостей про осіб, які зареєстровані за адресою розташування предмету іпотеки, з правом оперативного управління предметом іпотеки, в тому числі права доступу, обладнання охоронними пристроями, з правом на укладення договорів з відповідними організаціями щодо надання послуг з охорони, правом на укладення договорів оренди з правом отримання орендної плати з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 1474793,55 (один мільйон чотириста сімдесят чотири тисячі сімсот девяносто три) гривні 55 копійок; - зобовязати [PERSON] передати житловий будинок з прибудовами № 33, що знаходиться за адресою: м. Харків, пров. Путивельський. загальною площею 368,6 кв.м., житловою площею 178.6 кв.м. та належить на праві власності на підставі договору купівлі продажу № 117, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 22.07.2011р.. в управління Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» шляхом надання вільного доступу до приміщення квартири, передачею ключів та укладанням акту прийому - передачі майна. Відповідач заперечень, щодо позовних вимог не надав. Представник позивача на позові наполягав. В поясненнях представник позивача, вказав обставини викладені в мотивуавнні позовних вимог, зазгначивши про їх право щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до часу виконання умов договору кредиту. Представник відповідоча позовні вимоги не визнав. В пояснені вказаів, що на теперешній час власник майна ьта саме майно змінилося, а тому не може бути звернення стягнення на предмет іпотеки. В договорі передачі прав не визначено право на заставу. Крім того, до правовідносин повинно бути застосовано строк позовної давності. Представник третьої особи позовні вимоги не визнав. В пояснені вказав, що позивач з 2010 року знав про скасоване обтяження, а тому мав можливість звернутись до суду. Дослідивши і оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, судом встановлено: Статтями 10, 11 ЦПК України зазначено, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи суду доведено, що 04 липня 2008 року між ЗАТ "ОТО Банк" правонаступником якого є ПАТ "ОТО Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № М Ь-705/241 /2008 від 04 липня 2008 р., у відповідності до умов якого Третя особа отримав кредит у розмірі 160 000 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань Банком за Кредитним договором був укладений договір іпотеки № РМL -705/241/2008 (надалі - договір іпотеки). Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок з прибудовами за адресою: м. Харків, провулок Путивельський, будинок 33. У зв'язку з невиконанням Третьою особою вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 2-3283/10/12 стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТО Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-705/241/2008 у сумі 1 472 973.55 коп.. З провадження у справі №Б-39/66-10 про банкрутство ФОП [PERSON] стало відомо, нерухоме майно, що є предметом іпотеки задоговорами іпотеки відчужено- арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. На поточний момент постанова про визнання ФОП [PERSON] банкрутом по справі № Б-50/192-10 -скасована, а провадження припинено, (долучаємо до матеріалів справи копію Постанови Верховного суду України отриману відповідно Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.005 №3262-ІУ та Постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2006 №740 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень». З інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки наразі належить [PERSON]. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до договору, позичальник зобов'язаний повертати кредит щомісяця в строки визначені договором, тобто вчиняти дії в межах виконання договірних зобовязань. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі: 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України визначено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпротекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених. Відповідно до ст. 12 Закону про іпотеку у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право ьямагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити всі боргові зобов'язання, не сплачені іпотекодавцем, і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку із реалізацією його права (п.6.1 договору іпотеки). Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договором про задоволення також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, яке визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. З і 4 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень. Згідно ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєсірацію-правла їх обтяжень. Згідно статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сичи. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов 'язки підлягають виконанню. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов язання в межах вартості предмета іпотеки. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування ми правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до ного відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать : припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин), з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної комісії скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обтяження щодо розпорядження майном такого боржника. Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Таким чином з аналізу встановлених обставини, строк позовної давності до договору іпотеки не застосовується, т.я. договір вважається виконанним з моменту виконання договору кредиту. У ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved