Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень представників відповідачів. 30.07.19. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, мотивуючи його наступним. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.06.2014, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.11.2014 у справі № 751/5241/14, визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, зобов`язано здійснити позивачці перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 3 мінімальних заробітних плат, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на відповідний рік та провести відповідні виплати, з урахуванням виплаченої суми допомоги на оздоровлення за 2014 рік. За вказаним судовим рішенням позивачці видано виконавчий лист, який на даний час перебуває на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Чернігівській області, однак станом на 01.08.19. постанова Новозаводського районного суду від 13.06.14. не виконана, кошти не виплачено. Позивачка зазначає, що вона має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи та у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яким вона захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрату зв`язку з відновленням здоров`я, почуття розпачу у зв`язку з довготривалим виконання судових рішень, зверненням до суду за захистом порушених прав, душевними стражданнями. Своєчасна виплата всіх належних сум дала б можливість своєчасно та повно пролікуватися, отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування. Просила стягнути на її користь на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 60 000 (шістдесят тисяч) грн., шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві (а.с.1-7). Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.52-53). У вступному слові пояснила, що рішення зобов`язального характеру не виконується, тому Держказначейство і не могло його виконати. Держказначейство не може відповідати за зобов`язаннями органу місцевого самоврядування. Представник Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з невиконанням судового рішення (а.с.97-99). Представник ГТУЮ у Чернігівській області в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву [PERSON] про стягнення моральної шкоди (а.с.58-65). ІІ. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників справи. 22.08.19. від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.52-53). 22.08.19. від представника відповідача ГТУЮ у Чернігівській області до суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити повністю в задоволенні позовної заяви [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 60 000 грн. (а.с.58-65). 23.08.19. від представника відповідача УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігова ради до суду надано відзив на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позову [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з невиконанням судового рішення відмовити повністю (а.с.97-99). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2014 року вирішено: позовні вимоги [PERSON] - задовольнити; визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради при призначенні [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік в розмірі 75 грн.; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради здійснити [PERSON] перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік відповідно до ст.48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі трьох мінімальних заробітних плат відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік та провести відповідні виплати, з урахуванням виплаченої суми допомоги на оздоровлення за 2014 рік; судові витрати віднести за рахунок держави (а.с.10). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2014 року вирішено: в задоволені апеляційної скарги відповідача Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної ради м. Чернігова - відмовити; постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2014 року - залишити без змін (а.с.11-12). На виконання постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2014 року, судом 02 березня 2015 року видано виконавчий лист № 751/5241/14, який знаходиться на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.03.15. ВП 46862332 (а.с.13 на звороті). 25.03.15. ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області здійснено перерахунок щорічної грошової допомоги на оздоровлення [PERSON] у сумі 3579,00 грн., який направлявся на адресу УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради (а.с.13). Згідно листів про надання інформації УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 24.04.15. № 5004/14 та 07.12.15. № 16090/14 повідомлено, що Управління виконало рішення суду № 751/5241/14 в частині зобов`язання здійснити [PERSON] нарахування щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік, про що повідомлялось ВПВР; Управління не має можливості виконати рішення суду про зобов`язання здійснити виплату допомоги, оскільки бюджетні призначення на забезпечення виконання таких судових рішень не передбачені, видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм (а.с.73,83). Станом на день звернення [PERSON] до суду (30.07.19.), а також на день розгляду справи судом постанова Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2014 року не виконана, тобто судове рішення не виконуються більше п`яти років. ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. У справі KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Норми ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань. За таких обставин, навіть за відсутності бездіяльності ДКС України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивачки, наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачці тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди. Статтею 1173 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, ураховуючи тривале невиконання рішення суду, факт того, що позивачка є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії, а тому потребує своєчасного та повного санаторно-курортного лікування та належного харчування, однак невиконання рішення суду позбавило її такої можливості на відновлення здоров`я з незалежних від неї причин, останній завдано значних душевних страждань, а тому виходячи з їх глибини, та беручи до уваги засади розумності та виваженості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь позивача 60 000,00 грн. моральної шкоди. V. Розподіл судових витрат. Оскільки позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, а позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до приписів п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з ДКС України необхідно стягнути в дохід держави 600,00 грн. судового збору.

Outcome: approved