Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька з тих підстав, що як стверджує у вересні 1978 року він уклав шлюб з [PERSON] [INFO] у них народився син [PERSON] В 1982 році вони з [PERSON] розірвали шлюб і до повноліття сина він сплачував аліменти на його утримання. На даний час він є інвалідом загального захворювання ІІ групи безтерміново, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА № 930909, має захворювання опорно-рухового апарату, лікування якого тривале та вартісне, тому він потребує матеріальної допомоги від сина, який працює та має достатній дохід (заробіток) для його утримання. Згідно довідки Бершадського об`єднаного управління Пенсійного фонду йому призначена пенсія по інвалідності в розмірі 1513 грн. У зв`язку з тим, що він змушений періодично проходити курс лікування у медичних закладах, постійно витрачати кошти на придбання медичних припаратів, він потребує матеріальної допомоги. Відповідач працює в ПрАТ "Авіакомпанія" "Міжнародні Авіалінії України", має стабільний заробіток, але не недає йому ніякої матеріальної допомоги. Просить постановити рішення суду, яким щомісячно стягувати на його користь аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача на його утримання. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в позові відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацезданих батьків має визначатись залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. На момент звернення до суду позивач отримує пенсію за віком у розмірі, що забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, що вказує на відсутність підстав для надання йому додаткової матеріальної допомоги. В свою чергу згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач перебуває у статусі суб`єкта підприємницької діяльності у формі фізичної особи-підприємця, проваджуючи діяльність з пасажирських перевезень за кодом КВЕД 49.31, що вказує на отримання додаткових доходів. Крім викладеного, жодних доказів, які б підтверджували інші витрати позивача на оплату ним комунальних послуг, продуктів харчування, ліків, які б перевищували прожитковий мінімум (або навіть розмір пенсії) ним суду не надано, а отже ним не доведена потреба у матеріальній допомозі. В свою чергу після розірвання шлюбу з його матір`ю в 1982 році, починаючи з 1983 року позивач самоусунувся від участі у вихованні та утримання свого сина, а твердження про сплату аліментів до досягнення ним повноліття не відповідає дійсності. Оскільки його майновий стан і не є підставою для звільнення від сплати аліментів на користь баткьа в розумінні ст. 202 СК України, вважає за доцільне наголосити на тому, що він являєтсья батьком багатодітної сім`ї. Зазначена обставина унеможливлює сплату аліментів на утримання батька в розмірі, що міститься в прохальній частині позову, оскільки його поточні доходи ледве покривають його витрати на утримання його сім`ї. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в ньому, пояснив, що коли був син неповнолітнім, він його утримував протягом біля п`яти років. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Захаркевич О.В. в судовому засіданні заперечують проти задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , являється інвалідом ІІ групи загального захворювання, знаходиться на обліку в Бершадському об`єднаному управлінні ПФУ і отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1513,88 грн., що підтверджується копією паспорта позивача серії [NUMBER] , виданого Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 930909, довідкою Бершадського об`єднаного управління ПФУ № 1658 від 07.08.2018 року. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] є рідним батьком відповідача [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] не сплачував аліменти на утримання свого сина [PERSON] коли той був неповнолітнім та не надавав ніякої матеріальної допомоги, утримував сина близько півтора року. З урахуванням вищенаведеного у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про її заінтересованість в результатах розгляду справи відсутні. Статтею 51 Конституції України визначено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги Отже, для призначення судом аліментів на утримання батьків, суд має дослідити, чи є позивач непрацездатним та чи потребує він матеріальної допомоги. Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач [PERSON] перебуває у статусі суб`єкта підприємницької діяльності у формі фізичної особи-підприємця, проваджуючи діяльність з пасажирських перевезень за кодом КВЕД 49.31, що вказує на отримання додаткових доходів. Крім викладеного, жодних доказів, які б підтверджували інші витрати позивача на оплату ним комунальних послуг, продуктів харчування, ліків, які б перевищували прожитковий мінімум (або навіть розмір пенсії) ним суду не надано. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, позивачем не було доведено факту потребування ним матеріальної допомоги від сина. Щодо посилання позивача на те, що він є хворою людиною та потребує чималих коштів на лікування, то слід зазначити наступне. Позиваче не було надано суду жодного документу, який би підтверджував розмір його витрат на лікування та розмір витрат вже понесених на лікування. Статтею 205 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Також відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", роз`яснено судам, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Враховуючи вищезазначене, судом було з`ясовано, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина [PERSON] , чого не заперечує і сам позивач. Стверджує, що утримував сина коли той був неповнолітнім на протязі біля п`яти років. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed