Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд", Чернігівської міської ради про визнання незаконним рішення Чернігівської міської ради від 28 грудня 1993 року за № 2 в частині зобов'язання бюро технічної інвентаризації видати свідоцтво на квартиру [ADDRESS]; визнання недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок в частині квартири [ADDRESS], виданого на підставі рішення Чернігівської міської ради народних депутатів за № 285 від 28.12.1993 року, за яким виконкомом Новозаводської районної ради народних депутатів засвідчує, що в цілому квартири № 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 19, 21, 23, 34, що розташовані в [ADDRESS], дійсно належать тресту "Чернігівоблбуд"; визнання за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. Мотивуючи вимоги тим, що позивач за наказом № 66 від 10.07.1970 року була прийнята на роботу до Ремонтно-будівельного управління та була звільнена 01.09.1994 року за власним бажанням у зв'язку з досягненням пенсійного віку, про що свідчить трудова книжка. 19.07.1993 року рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 160 було вирішено затвердити спільне рішення адміністрації і профспілкових комітетів підприємств організацій про виділення житлової площі та видати ордери за п. 9.11. будівельному управлінню № 5 об'єднання «Чернігівоблбуд» [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS], жилою площею 30,01 кв.м. по [ADDRESS] на сім'ю із двох чоловік зі зняттям з квартирного обліку (квартирна черга № 2 з 1980 року, які проживали по [ADDRESS], гуртожиток). При отриманні житла орендне підприємство "Чернігівоблбуд" підписувало з громадянами, які отримували квартири договори зобов'язання за п. 2 якого працівник, який відпрацював на підприємстві не менше 13 років 10 місяців (в загальному не менше 20 років), мав право на безоплатну передачу житла в приватну власність. Позивачу стало відомо, що рішенням Чернігівської міської ради № 2 від 28.12.1993 року було зобов'язано бюро технічної інвентаризації видати свідоцтво про право власності на житло, а саме, на квартири в будинку побудованому у 1993 році за кошти орендного підприємства тресту «Чернігівоблбуд», в тому числі і на двокімнатну квартиру [ADDRESS] в м. Чернігові. 16.02.1994 року Новозаводським районним виконкомом ради народних депутатів було видано свідоцтво про право приватної власності в цілому на квартири № 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 19, 21, 23 по [ADDRESS]. Позивач є пенсіонеркою, яка відпрацювала більше 20 років в системі підприємств «Чернігівоблбуд» і вважає, що має право на безоплатну передачу квартири [ADDRESS] у м. Чернігові у приватну власність. 21.09.2013 року позивач письмово звернулась до ПАТ «Чернігівоблбуд» з заявою про безоплатну передачу квартири відповідно до «Положение на получение жилья построенного за счет средств коллективной собственности» та договору зобов'язанню від 21.09.1993 року. 21.10.2013 року позивачем отримано відповідь, якою їй відмовлено у приватизації квартири. Позивач вважає, що її права на безоплатну передачу квартири у приватну власність порушені з часу звернення з заявою від 21.09.2013 року. Заявою від 20.02.104 року ( а. с. 88) позивач змінила підстави позову, просила визнати право власності на квартиру [ADDRESS] згідно ст. 344 ЦК України, оскільки володіє квартирою з липня 1993 року. Відкрите і безперервне володіння і користування свідчить оплата комунальних послуг, здійснення поточного ремонту. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2014 року позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд", Чернігівської міської ради про скасування рішення, визнання свідоцтва в частині недійсним, визнання права власності, в частині позовних вимог: визнання незаконним рішення Чернігівської міської ради від 28 грудня 1993 року за № 2 в частині зобов'язання бюро технічної інвентаризації видати свідоцтво на квартиру [ADDRESS]; визнання недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок в частині квартири [ADDRESS], виданого на підставі рішення Чернігівської міської ради народних депутатів за № 285 від 28.12.1993 року, за яким виконкомом Новозаводської районної ради народних депутатів засвідчує, що в цілому квартири № 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 19, 21, 23, 34, що розташовані в [ADDRESS], дійсно належать тресту "Чернігівоблбуд" - залишено без розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила, що працюючи в СУ-5 перебувала в черзі на отримання квартири, в 1993 році складом сім'ї - дві особи, отримала ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] в м. Чернігові. При отриманні квартири вважала її державною. З 1993 року є зареєстрованою і постійно проживала, 16 років тому прописала онука, в житловій організації рахується квартиронаймачем. За час проживання робила ремонт, сплачувала комунальні послуги до ЖЕКу треста. З 2013 року дізналася, що квартира належить відповідачу і просила надати документи для приватизації, але було відмовлено. В 2013 році пропонували укласти договір оренди, але позивач його не підписала. Представник позивача підтримала позовні вимоги, обґрунтувала позов тим, що позивач в 1993 році фактично заволоділа майном і не знала, що воно належало певній юридичній особі. Тривалий час користується, проводить ремонт і оплату комунальних послуг, що свідчить про відкритість володіння. Розпорядитися майном не могла, тому зверталася до керівника відповідача. Представник відповідача ПАТ "Чернігівоблбуд" просила відмовити в задоволені позовних вимог, послалася на письмові заперечення. Додатково зазначила, що відповідач є власником квартири і відсутні підстави позбавляти його власності з урахуванням залишення без розгляду частини позовних вимог. Заволодіння майном не відбувалося, було лише вселення згідно ордеру виданого на підставі рішення профспілкового комітету та організації. На момент вселення квартира і будинок були власністю орендного підприємства. Позивач є наймачем приватного житла на підставі рішення профспілкового комітету. В 2012 році надсилався договір оренди, який не був підписаний позивачем. Представник відповідача Чернігівської міської ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений. Представником відповідача подана заява про розгляд справи у відсутності представника, суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності представника Чернігівської міської ради. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що [PERSON] працювала і за місцем роботи отримала ордер на вселення, як і самі свідки. На момент вселення вважали, що житло є державним і було рішення про безоплатну передачу житла у разі відпрацювання 20 років на підприємстві. [PERSON] з моменту заселення постійно проживає в квартирі, робила ремонт. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 160 від 19 липня 1993 року ( а.с. 26) затверджено спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємств, установ, організацій про виділення житлової площі і видачі ордерів, п. 9.11 Будівельному управлінню № 5 об'єднання «Чернігівоблбуд»: …. [PERSON] на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно ордеру на жиле приміщення № 619 від 09 вересня 1993 року ( а. с. 10) [PERSON] та член її сім'ї донька [PERSON] набули право заняття жилого приміщення в квартирі [ADDRESS]. З довідки ДП "СПУ" ПАТ "Чернігівоблбуд" № 259 від 19.08.2013 року ( а. с. 11) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] проживають і постійно зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Копіями квитанцій а. с. 113-119 підтверджується оплата квартплати [PERSON] за адресою [ADDRESS]. З копії трудової книжки [PERSON] ( а. с. 14-15) вбачається, що в період з 07.07.1970 року по 01.09.1994 року позивач працювала в організаціях, які були структурними підрозділами організацій правонаступником яких є ПАТ "Чернігівоблбуд". 04 липня 2012 року та 21 вересня 2013 року [PERSON] зверталася до голови правління ПАТ "Чернгівоблбуд" з заявою про видання документів для приватизації квартири ( а. с. 21, 22, 108). 31 липня 2012 року голова правління ПАТ "Чернігівоблбуд" направляв на ім'я [PERSON] примірник договору оренди квартири [ADDRESS] ( а.с . 103-105). Судовими рішеннями апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2008 року за позовом [PERSON] та ухвалою Верховного Суду України від 06 жовтня 2008 року (справа № 22ц-350/2008, 6-9336 св 08), ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 26 лютого 2013 року за позовом [PERSON] ( справа № 2506/5971/2012) встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] згідно з актом державної приймальної комісії про введення будинку в експлуатацію від 31 березня 1993 року збудований за період з січня 1990 року по березень 1993 року орендним підприємством "Чернігівоблбуд", останнє було замовником та підрядником виконання робіт з будівництва будинку, а тому будинок являвся його колективною власністю. Вказаний будинок був збудований за кошти орендного підприємства тресту „Чернігівоблбуд", увійшов до основних засобів колективної власності та був включений органом приватизації до статутного фонду ЗАТ „Чернігівоблбуд" - правонаступника Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендованого підприємства „Чернігівоблбуд". Встановлені обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідь начальника управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради від 15.08.2013 року ( а.с. 106) свідчить, що в [ADDRESS] приватизовані квартири № № 3, 4, 5, 6, 11, 14, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 29, 30, 31, 35, 36. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Необхідними умовами визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК є добросовісність заволодіння, відкритість, безперервність, безтитульність володіння. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Власником квартири [ADDRESS] є відповідач ПАТ «Чернігівоблбуд», право власності якого відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним. Вселяючись за ордером до спірного приміщення, проживаючи тривалий час, здійснюючи оплату комунальних послуг і ремонт, позивач використовувала права та виконувала обов'язки визначені житловим законодавством України. Оскільки наявний власник квартири [ADDRESS], позивачем не надано доказів підстав визначених ч.1 ст. 344 ЦК України, тому суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], за набувальною давністю. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed