Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що вони є власниками квартири [ADDRESS] в м. Рубіжному Луганської області, де зареєстровані їх син, невістка та онук - відповідачі по справі, які з червня 2014 року в ній не проживають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, просить суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. В судове засідання відповідачі не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували (заяви нотаріально завірені (а.с.23, 24). Представник третьої особи до судового засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справу без її участі, а також пояснення, згідно яких проти задоволення позову не заперечувала. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] від свого імені, а також в інтересах малолітнього [PERSON], позовні вимоги визнали у повному обсязі, суд приймає визнання ними позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечило закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів). Судом встановлено,що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.5-9). [PERSON] [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с.11-13). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 22.07.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рубіжанського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис № 331 (а.с.26). Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 17.12.2018 року, виданої Центром надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області 17.12.2018 року за № 25374 та відомостей загального відділу Рубіжанської міської ради Луганської області від 03.01.2019 року за № 34 та № 35, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], (співвласник), [PERSON], [INFO] (невістка), [PERSON], [INFO] (онук), [PERSON], [INFO] (син) (а.с.4, 38, 39). Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 28.09.2000 року № 381, запису внесеного до реєстрової книги за № 476/46 дод. стор. 785, та технічного паспорту від 27.12.2018 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-19). Актом про встановлення фактичного місця проживання від 27.12.2018 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], більше чотирьох років не проживають (а.с.25). Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишаються зареєстрованими їх родичі, чим позбавляють власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved