Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він є власником жилого будинку № 14, вул. Спортивна, с. Василівка Семенівського району Полтавської області, у якому у 2007 році прописалися відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], але у будинку не жили. Зараз вони живуть у с. Василівка, вул. Садова, 22. У 2003 році із будинку виїхала раніше прописана там [PERSON], яка також проживає у с. Василівка, але у будинку № 2 по пров. Шкільному. Таким чином відповідачі відсутні за зареєстрованим місцем проживання понад 6 місяців, відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР повинні бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач позов підтримав, пояснив, що жив разом із [PERSON] однією сім'єю з 1986 року, шлюб вони уклали у 1991 році. У 1990 році вони разом в'їхали у будинок № 11, вул. Спортивна, с. Василівка, який вони купили у попередніх власників. Договір купівлі-продажу надати не може. Із 2003 року вони разом не живуть, потім розлучилися із [PERSON], вона придбала інший будинок та переїхала у нього жити. Дошлюбне прізвище [PERSON] було [PERSON]. Вони розлучилися у 2009 році. Представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав, пояснив, що позивач розлучився із [PERSON] у 2009 році. [PERSON] є колишньою дружиною позивача, яка у 2003 році виїхала зі спірного житла. У 2007 році у будинку були прописані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], але вони у будинку ніколи не проживали. Позивач з 1990 року проживає у спірному будинку, є його власником, хоча право власності не зареєстровано у органі бюро технічної інвентаризації. [PERSON][PERSON] не пред'являла позов про поділ майна, будинок не розділено,строк позовної давності сплив. Оскільки всі відповідачі більш як 6 місяців не проживають у спірному будинку на підставі ст. 72 ЖК Української РСР вони є такими, що втратили право користування житлом. Заявив клопотання про покладення на відповідачів 2560 грн витрат на правову допомогу. Відповідачі у судові засідання не з'являлися, про які повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомляли, відомості щодо поважності причин їх неявки у судові засідання відсутні, клопотання про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення розгляду справи не надходили. Ураховуючи зазначені обставини суд, за правилами ч. 5 ст. 74, ч.ч. 1, 2 ст. 158, ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ухвалив вирішувати справу за відсутності відповідачів та вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Вислухавши пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON]Киричок у судовому засіданні повідомив, що можливо у 1990 році позивач і [PERSON] в'їхали у будинок № 14, вул. Спортивна, с. Василівка. Вони придбали у когось будинок. Із 2003 року [PERSON] і [PERSON] ([PERSON]) разом не живуть. Вона придбала інший будинок у с. Василівка, куди й переїхала жити. [PERSON]Байбуза у судовому засіданні повідомив, що до 2007 року працював разом із позивачем. Позивач з 1990 року жив у цивільному шлюбі із [PERSON], з якою одружився у 1991 році. [PERSON][PERSON] ([PERSON]) придбала інший будинок у с. Василівка та почала у ньому жити. [PERSON] до довідки Василівської сільської ради від 03.03.2017 № 111 (а.с. 7) у будинку № 14 вул. Спортивна, с. Василівка зареєстровані, але не проживають з 2007 року [PERSON], з 2007 року [PERSON], з 2007 року [PERSON], з 2003 року [PERSON]. Згідно записів книги погосподарського обліку с. Василівка Семенівського району Полтавської області членами домогосподарства будинку № 14, вул. Комсомольська, с.\~Василівка є [PERSON] і [PERSON], які вибули з нього у 1987 році, особовий рахунок № 263 з 1986 року, група господарства колгоспна (а.с. 46, 47). Членами домогосподарства вказані позивач [PERSON] та [PERSON] ("сожителька"), прізвище якої виправлено на прізвище "Притула", особовий рахунок № 266 з 01.01.1991, група господарства колгоспна; працювали, відповідно, трактористом і дояркою (а.с.\~48). [PERSON] як квартирант прибула 31.03.2009, [PERSON] як дочка квартиранта прибула 23.09.2010 (а.с. 51). Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу) (ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР). Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору (ч. 1 ст. 121 ЦК УРСР). Житловим кодексом УРСР членами сім'ї визначалися дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. [PERSON] до чинної на час укладення шлюбу ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" передбачалося, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно відмітки у паспорті позивача він одружився з [PERSON] 14.12.1991; шлюб розірвано 15.01.2009 (а.с. 5, 35). Відповідач у 2003 році виїхала із спірного будинку. Доказів щодо способу та дати придбання спірного будинку у особисту власність позивача не надано. Ураховуючи зазначені обставини, у т.ч. пояснення позивача про спільне із його бувшою дружиною придбання спірного будинку, відображення їх обох як членів відповідного господарства у книгах погосподарського (первинного) обліку, наступне укладення шлюбу у 1991 році після спільного проживання з 1986 року, суд робить висновок, що спірний житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності позивача [PERSON] і відповідача [PERSON]. [PERSON] до ч.ч. 2-4 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. [PERSON] до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Посилання позову на 6-місячний строк відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання та необхідність відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання їх такими, що втратили право проживання у спірному будинку є безпідставними, оскільки згадані положення ЖК УРСР стосуються будинків державного і громадського житлового фондів, а спірний будинок є обєктом спільної сумісної власності громадян [PERSON] і [PERSON]\~ приватним житловим фондом. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК). [PERSON][PERSON] є співвласником спірного будинку, право проживання у якому є складовою її права спільної сумісної власності на будинок. [PERSON][PERSON], як співвласник ідеальної 1/2 частки спірного будинку, не предявляла вимогу про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 14 по вул. Спортивній с. Василівка; не уповноважувала позивача [PERSON] на ініціювання визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Підстави для присудження з відповідачів на користь позивача судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed