Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В позові позивач посилається на те, що 28.10.2008 року між ТОВ «Актафінанс» та [PERSON] укладено договір іпотечного кредиту №ПБ-76, згідно з умовами якого відповідачу надано в користування кредитні кошти в сумі 225\~000 грн., за умови сплати 27% річних. Того ж дня, тобто 28 жовтня 2008 року між ТОВ «Актафінанс» та [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір ПБ-76/1, предметом якого є квартира 15 буд.18 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську. 15.10.2012 року на адресу відповідачів направлено попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення предмету іпотеки, яка була отримана 18.10.2012 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19.02.2013 року у справі №403/14899/12 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а 16.06.2014 року право власності на квартиру зареєстровано за Товариством. Станом на 21.12.2015 року відповідачі квартиру не звільнили, зареєстровані у ній та мешкають, що порушує права позивача. Відповідачі в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог чинного законодавства, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розряду справи до суду не надходило. Статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. У звязку з неявкою сторін в судове засідання та відповідно правил ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передачу в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Відповідно до матеріалів цивільної справи, відповідачами [PERSON] та [PERSON] квартиру 15 будинку 18 корпусу 3 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську було придбано у власність 10.01.2008 року на підставі свідоцтва про право власності б/н, видане УЖГ Дніпропетровської міської ради та зареєстровано власність 28.03.2008 року, тобто квартира не була набута за рахунок іпотечних коштів, отже підстав для виселення без надання іншого житлового приміщення не вбачається. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 Житлового Кодексу. Крім того, відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Як встановлено судом, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 19.02.2013 року у справі №403/14899/12 звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ТзОВ Актафінанс право власності на квартиру № 15, що знаходиться в житловому будинку літ. А 9 , яка складається з: 1 коридор, 2 кладова, 3 ванна, 4 туалет, 5 кухня, 6, 8, 9 житлові, 7 кладова, І лоджія, загальною площею 66,6 м2, житловою площею 42,4 м2, за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя 1[ADDRESS], реєстраційний номер 22696543, в рахунок погашення заборгованості [PERSON], [PERSON] за договором іпотечного кредиту № ПБ 76 від 28 жовтня 2008 року в сумі 447\~ 836 гривень 99 копійок, а також виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири №15, розташованої в корпусі № 3 в житловому будинку № 18 на ж/м Тополя 1 у м.Дніпропетровську, та зобовязано Державну міграційну службу України Бабушкінського РВ у м.Дніпропетровську зняти їх з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. 16.06.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію права власності на квартиру 15 будинку 18 корпусу 3 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську за ТОВ «Актафінанс». Відповідно до чч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. Так, у першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Відтак, оскільки право власності на квартиру 15 будинку 18 корпусу 3 на ж/м Тополь-1 в м.Дніпропетровську належить ТОВ «Актафінанс», правових підстав для проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у вказаній квартирі не має, тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України сплачений судовий збір слід стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved