Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

05.07.2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, посилаючись на наступні обставини. 19.06.2010 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, від якого позивач з відповідачем мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. На даний час позивач та відповідач проживають окремо, ведення спільного господарства та сумісне життя припинено. Суперечки про розподіл майна, що є їхньою спільною власністю між ними не має, угода про місце мешкання доньки досягнена та змінювати прізвище на дошлюбне наміру не має. Позивач вважає, що примирення з відповідачем, збереження сім'ї та подальше спільне життя неможливе, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом з проханням до суду розірвати шлюб між ними та просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 25% всіх видів заробітку. Позивач у судове засідання не з'явилась, але через канцелярію надала заяву згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище "Бугайова". Відповідач у судове засідання не зявився, але через канцелярію надав заяву згідно якої просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, 19.06.2010 року між позивачем та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис № 81, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-КИ № 165653. Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серія І-КИ № 314448 На даний час позивач та відповідач проживають окремо, ведення спільного господарства та сумісне життя припинено. Суперечки про розподіл майна, що є їхньою спільною власністю між ними не має, змінювати прізвище на дошлюбне позивач наміру не має та угода про місце мешкання доньки досягнена, донька після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України\~\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст.\~110 Сімейного Кодексу. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.\~110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до\~ч.2 ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2\~ст.114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст. 115 СК України\~- документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги те, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі жінки і після розірвання шлюбу не будуть порушені її особисті та майнові права, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання дитини суд виходить з наступного. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно заяви наданої відповідачем ним визнано та не заперечується встановлений розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини а тому суд, згідно правил, встановлених ч. 4 ст. 174 ЦПК України ухвалює рішення про задоволення позову. Визначаючи розмір аліментів суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України враховує, матеріальне становище позивача на утриманні якої перебуває малолітня дитина, матеріальне становище відповідача, який є особою працездатного віку, стягнень з його заробітку по виконавчим документам не проводиться, може надавати матеріальну допомогу та має задовільний стан здоровя (доказів протилежного відповідачем не надано), та вважає, що позовні вимоги, щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частини, від усіх видів заробітку (доходу) обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню оскільки визначений розмір буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Позивач у позовній заяві обєднала дві вимоги, а саме розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від\~08.07.2011\~№\~3674-VI зі змінами та доповненнями позивачі у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України у випадку якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач за вимогу розірвання шлюбу сплатила судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп., а тому, згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на вищевикладене слід стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. на користь [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, та 640 грн. 00 коп. на користь держави, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved