Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

04 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання укладеного між ними договору купівлі- продажу ? частини квартири [ADDRESS] недійсним, у зв'язку з тим, що вона при укладені цього правочину помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін за ним, оскільки вважала, що між нею та відповідачем укладався договір довічного утримання. Ухвалою судді від 22.03.2016 року відкрито провадження. Ухвалою від 22.03.2016 року забезпечено позов та накладено арешт на ? частину квартири [ADDRESS]. 25 квітня 2016 року надійшли заперечення відповідача [PERSON], в яких він зазначає, що 16.04.2015 року був укладений договір купівлі-продажу за яким [PERSON] в рахунок погашення її боргу перед ним у розмірі 7 000 доларів США, продала йому ? частину квартири [ADDRESS] в ідеальному вигляді. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. за реєстраційним номером 2102, та викладений на бланку серії НАН № 280034. Приватний нотаріус Ткаченко\~І.В. в присутності сторін вголос зачитала текст договору на державній мові, також за проханням [PERSON] повністю озвучила його в перекладі на російську мову та надала пояснення по окремим положенням тексту договору, який позивачка читала також сама. Характер та наслідки цього договору - продаж частки ? квартири за суму, визначену в договорі, вона повністю розуміла, про що доповіла нотаріусу в його присутності. Про ознайомлення сторін з текстом договору на державній мові та в перекладі на російську мову, а також про роз'яснення їм його змісту та суті, нотаріусом Ткаченко І.В. зроблені записи у пунктах 6, 9, 10 та 15 вказаного вище договору. За клопотанням відповідача ухвалою суду від 26 квітня 2016 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інну Валеріївну. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та пояснили, що [PERSON] запропонував позивачці укласти з ним договір довічного утримання відносно її квартири [ADDRESS]. [PERSON] передала йому правовстановлюючі документи для підготовки угоди в нотаріальній конторі. У зазначений нотаріусом день вона з'явилася до нотаріальної контори та підписала договір. Позивачка стверджує, що підписуючи договір, вона була впевнена, що це договір довічного утримання, а також посилається на те, що вона є юридично необізнаною людиною, а в нотаріальній конторі їй ніхто, а також нотаріус, не пояснював, що насправді договір, який укладався між нею та [PERSON] був договором купівлі-продажу, і тому вона не звернула уваги на зміст цього документу. Також вона стверджує про те, що ні до, ні після підписання договору не отримала від [PERSON] будь яких грошів у якості оплати за передану йому у власність частку в квартирі [ADDRESS]. Проте, нещодавно їй стало відомо, що було укладено не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу частини квартири. Позивачка [PERSON] вважає, що відповідач навмисно замовчав той факт, що між ними було укладено саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання, скориставшись її похилим віком та юридичною необізнаністю. Вона стверджує, що в неї не було жодного наміру продавати частку своєї квартири, що грошовий розрахунок за продаж частки квартири між нею та [PERSON] не проводився, тому на даний час в неї є всі підстави для звернення до суду за захистом своїх порушених прав з вимогами про визнання договору купівлі-продажу ? частини квартири недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини квартири недійсним не визнали у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що з [PERSON] він знайомий близько двадцяти років. З червня 2013 року по жовтень 2015 року [PERSON] постійно проживала в нього на правах члена родини, зберігала свої речі, мала ключі від дому. Для відповідача та членів його родини вона весь той час була нібито родичкою. Позивачка, не раз повідомляла [PERSON] про наміри переїхати на свою батьківщину в с. Яблоня Бельцького району Республіки Молдова, і попросила його надати їй для здійснення цього наміру гроші. [PERSON] у декілька прийомів передав [PERSON] у борг грошову суму, що еквівалентна 7000 доларів США з умовою, що вона розрахується з ним після продажу належної їй квартири. Про отримання грошів у борг [PERSON] видала власноручно написані та підписані розписки, але в обумовлені строки гроші не повертала. Навпаки він декілька разів розраховувався з її іншими кредиторами, у яких вона брала гроші в позику на умовах наступного розрахунку після продажу вказаної вище квартири. Тоді, як пояснив [PERSON], він почав побоюватися, що [PERSON] взагалі з ним не розрахується, та домовився з нею про те, що вона продасть йому частину квартири, відповідну до цієї суми за вартістю. Після складення 22.01.2015 року звіту про оцінку квартири [ADDRESS] за № 0515-02, згідно до якого вартість цього об'єкту нерухомості була визначена у сумі 594 000 грн. між сторонами була досягнута домовленість про списання [PERSON] [PERSON] боргу в обмін на продаж нею йому ? частини від належного їй житла. 16.04.2015 року був укладений договір купівлі-продажу за яким [PERSON], після виконання [PERSON] відміток на розписках про погашення її боргу перед ним у розмірі 7 000 доларів США, продала йому ? частину квартири [ADDRESS] в ідеальному вигляді. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., яка вголос зачитала текст договору на державній мові, а також в перекладі на російську мову та надала пояснення по окремим положенням тексту договору, який позивачка читала також сама. [PERSON] при цьому ставила питання та отримувала на них вичерпні відповіді. Характер та наслідки цього договору вона повністю розуміла, про що доповіла нотаріусу в його присутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. в судове засідання не з'явилась. Незважаючи на неодноразові виклики приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. від явки до суду за повістками та від надання пояснень про додержання нею вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідчені договору, сторонами за яким були позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON], ухилилася. Протягом часу розгляду справи позивачка [PERSON] неодноразово до судового засідання не з'являлася, посилаючись на незадовільний стан здоров'я. 29.05.2018 року позивачка [PERSON] та її представник до судового засідання не прибули. 14.03.2018 року [PERSON] надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та його представник також не з'явились в судове засідання, надали заяву з проханням закінчити розгляд справи по суті та відмовити у задоволені позову з урахуванням наданих заперечень. Дослідивши надані суду докази суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним обставинами. На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 30 грудня 2013 року за № 8-24322, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 лютого 2014 року за реєстраційним номером 291816851101 номер запису про право власності 4656557, квартира [ADDRESS] належала [PERSON]. 16 квітня 2015 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу, за умовами якого продано ? частини квартири [ADDRESS], про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. був посвідчений договір за реєстраційним номером 2102, викладений на бланку серії НАН № 280034, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно зроблений запис за № 9386504. Відповідно до п. 3 цього Договору продаж частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 148 500 (сто сорок вісім тисяч п'ятсот) гривень, які «Продавець - [PERSON].» отримала від «Покупця - [PERSON].» повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продане майно здійснюється повністю та про відсутність претензій до «Покупця» по оплаті з боку «Продавця». п. 4 Договору визначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна № 0515-02, виданого 22 січня 2015 року суб'єктом оціночної діяльності - фізичною особою -підприємцем [PERSON] , відомості щодо якого внесені до бази ДФМУ за № 455898_20012015_5, ринкова вартість частини квартири станом на 20 січня 2015 року складає 148 500 (сто сорок вісім тисяч п'ятсот) гривень 00 (нуль) копійок. Ціна договору є істотною умовою договору купівлі-продажу, оскільки цей договір є відшкодувальним договором. (ст. 691 ЦК України) Зазначена сума складає еквівалент приблизно 7 000 доларів США, на підтвердження сплати якої відповідач надав розписки. Як вбачається із матеріалів справи, покупець [PERSON] на підтвердження оплатити товару за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу були надані розписки від імені [PERSON], а саме: розписка від 28.11.2013 року про отримання боргу 1?600 грн., що еквівалентно на час отримання 200 доларам США з зобов'язанням провести розрахунок до 15.01.2014 року; розписка від 21.05.2013 про отримання грошей на суму 1?000 доларів США; розписки від 08 (серпня) 2013 року за якими вона строком на один рік по одній взяла у нього в позику 20?000 грн., а по другій 30?000 грн; розписка без дати про отримання [PERSON] з зобов'язанням наступного повернення до листопаду 2013 року 500 доларів США. Також в договорі зазначено, що «нотаріус довів до відома "Продавця" заяву "Покупця" про те, що частина квартири за цим договором купується ним …(п. 6) Ми, сторони, стверджуємо, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (п. 9)». Сторонам роз'яснено зміст ст.ст. 229-231 Цивільного кодексу України, які передбачають майнову відповідальність сторін договору за вчинення договору під впливом помилки, обману та під впливом насильства» (п.10)». Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (друга сторона), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. На підтвердження сплати коштів за зазначене майно відповідачем [PERSON] були надані суду розписки, оригінали яких оглядались в судовому засіданні за участю сторін. Так, виконана на комп'ютері за підписом [PERSON] датована 03.01.2015 року розписка про отримання у борг 7000 доларів США з зазначенням, що на дату її написання ця розписка є підсумковою, оскільки всі попередньо видані зобов'язання втрачають силу, а також зазначенням того, що розрахунок за нею повинен відбутися шляхом повернення грошей, або передання у власність позикодавця [PERSON] відповідної боргу частини від належної [PERSON] квартири [ADDRESS], що повинно відбутися не пізніше 03.03.2015 року. Розписка від імені [PERSON] про проведення 10.04.2015 року з ним повного розрахунку за борг [PERSON], стягнутий рішенням Приморського районного суду м Одеси по справі № 522/21635/14-ц; виконана на комп'ютері, але підписом під нею від імені [PERSON] датована 10.04.2015 року розписка про отримання у борг 1000 доларів США з зазначенням, що розрахунок за нею повинен відбутися не пізніше 17.04.2015 року; виконана власноручно від імені [PERSON] розписка з зобов'язанням повернути [PERSON] борг в сумі 500 доларів США в 2015 році після продажу її квартири. В ході судового розгляду зазначені розписки були надані [PERSON] для огляду, яка підтвердила підписання нею особисто розписки 10.04.2015 року, висловивши сумнів в підписанні розписки від 03.01.2015 року. Проте підписання інших розписок та листів позивачка не заперечувала. Докази щодо спростування факту отримання коштів за розписками [PERSON] суду не надала. З урахуванням того, що в п. 3 договору купівлі-продажу від 16.04.2015 року (бланк НАН 280034) зазначено, що «Продаж частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 148500 (сто сорок вісім тисяч п'ятсот) гривень 00 (нуль) копійок, які "Продавець" отримала від "Покупця" повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продане майно здійснений повністю та про відсутність претензій до "Покупця" з боку "Продавця"», слід вважати, що грошовий розрахунок між сторонами по договору був здійснений шляхом зарахування боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] у якості оплати по договору за ? частину від квартири [ADDRESS] та анулюванням позикодавцем раніше виданих про це розписок, тобто шляхом взаємозаліку. При розгляді справи суд користується роз'ясненнями, що наведені у п. 19 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де сказано, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного. Утім, правочин, який [PERSON] уклала із відповідачем [PERSON] носив не безвідплатний характер, оскільки відповідач забезпечив передання коштів позивачці у якості оплати за передану нею за правочином ? частину від квартири [ADDRESS], борг, що дорівнював вартості цього майна. При цьому, суд приймає до уваги, що заявляючи вимогу про визнання недійсним укладеного між сторонами правочину у вигляді договору купівлі-продажу позивачка [PERSON] висунула вимоги тільки про повернення їй отриманої відповідачем за цим договором ? частини квартири [ADDRESS], але реально не забезпечила свій обов'язок повернути [PERSON] отримані нею за цим договором гроші, тоді як ст. 216 ЦК України передбачає, що: «У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною». Таким чином, у забезпечення можливості проведення повної реституції за договором купівлі-продажу від 16.04.2015 року, позивачка [PERSON] повинна була внести на депозит суду 148 500 грн., що були отримані нею відповідно до п. 3 цього правочину, у якості забезпечення реального проведення реституції. Відповідач [PERSON] підтвердив те, що у разі якщо йому буде гарантоване реальне повернення вказаної вище суми, то він погодиться на визнання позову, але позивачка [PERSON] від внесення148 500 грн. на депозит суду ухилилася. Таким чином, суд вважає, що договір купівлі-продажу відносно ? частини від квартири [ADDRESS], що був укладений між [PERSON] у якості "Продавця" та [PERSON] у якості "Покупця", насправді не є наслідком помилки "Продавця" [PERSON] відносно його характеру. Заявлені відповідачем [PERSON] вимоги про стягнення з позивачки [PERSON] на його користь понесених ним по справі витрат на оплату надання правничої допомоги задоволенню не підлягають, оскільки ним не надані суду документальні підтвердження цих витрат та їх детальний розрахунок.

Outcome: dismissed