Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

25.11.2019 року представник позивача Гребенюк О.С. від імені Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в обґрунтування чого зазначив, що 12.01.2016 року з [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої останній отримав кредит у розмірі 7737,63 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Враховуючи, що відповідач своїх зобов`язань за даним договором не дотримався, станом на 05.11.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 10788,06 грн., з яких заборгованість за кредитом - 5320,92 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 997,71 грн., заборгованість за пенею - 4469,43 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати. Ухвалою судді від 24.09.2019 року у справі відкрито провадження та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник АТ КБ "Приватбанк" у судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштове повідомлення та розписка про вручення судової повістки, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи в судовому засіданні у його відсутності до суду не направив. Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подала відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви позичальника відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, позивач надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини виникли на підставі укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.01.2016 року, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 7737,63 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Суд констатує, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається із тексту Генеральної угоди від 12.05.2016 року, яка підписана відповідачем, останній погодився з розміром наданого йому кредиту, порядком сплати процентів за використання кредитних коштів та розміром фіксованого штрафу в разі недотримання ним своїх зобов`язань. Згідно з розрахунком наданим позивачем, станом на 05.11.2019 року у [PERSON] перед банком наявна заборгованість за кредитом у розмірі 5320,92 грн. та за процентами за користування кредитом - 997,71 грн. Таким чином, враховуючи, що відповідач погодився на умови, викладені у тексті Генеральної угоди від 12.01.2016 року, позовні вимоги банку в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за пенею в розмірі 4469,43 грн. Так, згідно з п.2.8 вказаної Генеральної угоди відповідач зобов`язався при порушенні ним умов даної угоди сплатити банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах надання банківських послуг у АТ КБ "ПриватБанк". Однак, як вбачається зі змісту Угоди, розмір пені та порядок її сплати не визначено. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, розмір пені і порядок її нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою від 12.01.2016 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/rules/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду від 12.01.2016 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який містяться в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.01.2016 року шляхом підписання Генеральної угоди (Постанова Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі №332/1810/16-ц, провадження №61-19765 св18). Таким чином, на думку суду відсутні будь-які правові підстави у стягненні з відповідача пені, а тому задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею -в розмірі 4469,43 грн. слід \~відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом станом на 05.11.2019 року в розмірі 6318,63 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 5320,92 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом - 997,71 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 58,57% (6318,63 х 100 : 10788,06), судовий збір слід стягнути в розмірі 1125,12 грн. (1921 х 58,57 : 100).

Outcome: partial