Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом та, з урахуванням уточнень (а.с.101-105), просить визнати додаток №2 до кредитного договору № 014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року недійсним, визнати неправомірним неповідомлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] до підписання кредитного договору інформації в обсязі та у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», визнати п.1.1 (Валюта Кредиту) кредитного договору № 014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року недійсним та перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на момент укладення договору, а саме 13.04.2006 року. В обґрунтування своїх вимог Позивач у позовній заяві, а також у судовому засіданні разом із своїм представником, посилалися на те, що 13.04.2006 року між Позивачем та Відповідачем укладено кредитний договір №014/085200/3178/73, відповідно до п.1.1. якого Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 26 265,00 доларів США. Процентна ставка за користування кредитом складає 12,50%. Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (п. 2.1 Кредитного договору), але цей кредитний договір порушує право родини Позивача на достатній рівень життя. Так, невід'ємною частиною Кредитного договору є Додаток №2, який нібито підписаний Позичальником [PERSON], згідно до якого Позивач нібито підтвердив, що він до підписання Кредитного договору був ознайомлений з інформацією передбаченою п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та оригінал кредитного договору отримано ним особисто. Насправді він, [PERSON] не підписував цей Додаток №2 до Кредитного договору та заявляє про підробку його підпису. Постановою слідчого СВ Жовтневого РВ ДГУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу по факту підробки його підпису у Додатку №2 до Кредитного договору. Виходячи з цього, Позивач стверджує, що на момент укладення договору він не був обізнаний щодо істотних умов договору, а саме щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки йому було не надано Банком інформації щодо методики, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Враховуючи ці обставини, посилаючись на ч.ч.1,2 ст. 652 ЦК України, Позивач вважає, що в даному випадку наявні підстави для визнання пункту 1.1 (Валюта Кредиту) кредитного договору № 014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року недійсним. Позивач заявляє вимогу про зміну істотних умов договору у судовому порядку, оскільки при укладенні договору він виходив з того, що така суттєва зміна обставин не настане, усунути причини, якими зумовлена зміна обставин він не міг, виконання договору позбавило б його тих майнових інтересів, на які він розраховує, та із суті договору не вбачалося, що ризик зміни обставин несе заінтересована особа. Представник Відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на те, що при підписанні кредитного договору Сторони досягли усіх умов щодо надання Відповідачем Позивачу кредиту, Банк виконав взяті на себе зобов'язання, перерахувавши кошти за вказівкою Позивача, з боку Банку Угоду підписала уповноважена особа, своїми діями Банк визнав та підтвердив взяті на себе через цю особу обов'язки. Під час укладення договору Позивач діяв добровільно, із умовами договору був ознайомлений та згодний з ними, про що свідчить його підпис на цьому договорі. Окрім того представник Відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити Позивачу в задоволенні його позовних вимог. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази, подані сторонами для залучення до матеріалів справи з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них такі правовідносини: 13.04.2006 року між Позивачем та Відповідачем укладено кредитний договір №014/085200/3178/73, відповідно до п.1.1. якого Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 26 265,00 доларів США. Процентна ставка за користування кредитом складає 12,50%. Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (а.с.6-7). В кредитній справі також міститься додаток №2 до цього кредитного договору, згідно до якого, Позивач нібито підтвердив, що він до підписання Кредитного договору був ознайомлений з інформацією передбаченою п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та оригінал кредитного договору отримано ним особисто (а.с.8). Насправді він, [PERSON] не підписував цей Додаток №2 до Кредитного договору та це підтверджується висновком почеркознавчої експертизи №2592-13 від 08.01.2014 р., проведеної по даній справі (а.с.86-90). Постановою слідчого СВ Жовтневого РВ ДГУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу по факту підробки його підпису у Додатку №2 до Кредитного договору (а.с.9), але на теперішній час винну особу не встановлено та остаточного рішення по цій кримінальній справі немає, що підтверджується поясненнями Позивача, почеркознавча експертиза по справі не проводилася, що підтверджується довідкою (а.с.50). 20.06.2012 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, з подальшим уточненням від 02.08.2012 р., задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції та стягнуто на його користь з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором (а.с.27-28, 29-30). Зазначене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.11.2012 р. (а.с.31-32) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.05.2013 р. (а.с.40-43). Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» має банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій (а.с.44) та дозвіл на проведення розрахунків та видачі кредитів в іноземній валюті з додатком (а.с.45-46). 12.04.2011 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсними п.п.1.6., 3.8., 5.4., 6.2. вказаного кредитного договору (а.с.106-109). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, а також нормами укладеного між сторонами кредитного договору. Відповідно до вимог ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно ж до ст.208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти в письмовій формі. Згідно п.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України визначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Що стосується валюти кредиту: За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини Банку з клієнтом регулюються положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 Цивільного Кодексу України. Закону України «Про Національний Банк України» (далі-НБУ), нормативно-правовими актами НБУ. Згідно до статті 35 Закону України «Про Національний Банк України», статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Можливість використання в Україні іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, передбачено статтею 192, частиною 3 ті 533 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції, зазначені у пункті 3 частини 1 та у пунктах 3-7 частини 2 статті цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти - це ці у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет). Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на час укладення кредитного договору законодавством не було встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ на час укладення кредитного договору була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії і дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті не суперечило вимогам чинного на той час законодавства України. На час укладання спірного договору банк мав банківську ліцензію № 10 та дозвіл №0-4 від 11.10.2006 р., які надавали йому право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1, пунктами 1-11 частини 2, частини 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Таким чином, аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх співставленні із наведеними законодавчими нормами, суд доходить до наступних висновків: Стосовно посилань Позивача на те, що Відповідачем, всупереч вимогам законодавства, під час укладання кредиту в іноземній валюті не було надано інформацію, яка була необхідна для здійснення ним свідомого вибору, чим і було введено його оману. Дійсно, право споживача на отримання своєчасної (до укладення кредитного договору), повної, необхідної, доступної та достовірної інформації закріплене у ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та у ст.ст.6, 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно до яких «Інформація повинна відповідати вимогам закону та правилам ... щодо її змісту і способів надання». Це правило кореспондується й ст.700 ЦК України. Порядок та об'єм надання банками споживачу необхідної інформації встановлені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, частина 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік інформації, про яку кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача перед підписанням договору про надання споживчого кредиту. В позовній заяві Позивач посилається на п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року за №168 відповідно до якого разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Позивач вважає, що під час укладання кредитного договору Банк не виконав умов п.3.8. вказаних положень, чим порушив ст.11 Закону «Про захист прав споживачів». Однак суд погоджується із доводами Відповідача про те, що посилання на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту є недоречними з тих підстав, що кредитний договір між сторонами було укладено 13.04.2006 року, тобто раніше затверджених «Правил». Так, у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 року за №5 зазначено, що зазначені Правила застосовуються (щодо договорів, укладених після набрання постанови чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладання кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Крім того, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим постановою Правління НБУ № 496 від 12.11.2003 року, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Тобто, Відповідач в жодному випадку не може знати, який курс іноземної валюти складеться на валютному ринку в момент погашення Позивачем чергового платежу за кредитом. Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що відносини у з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1054 ЦК України «За кредитним договором Банк, фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, вставлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». Кредитний договір є двостороннім, оскільки встановлює обов'язок кредитодавця надати кредит, та обов'язок позичальника його повернути та сплатити проценти за фактичне користування ним. Враховуючи викладене, суд також бере до уваги той факт, що усі обставини укладання кредитного договору, правомірності надання кредиту саме у валюті - долари США, вже були досліджені судами різних інстанцій під час розгляду справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Так в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.11.2012 року зазначено: «Доводи апелянта щодо укладання кредитного договору в грошовій одиниці - доларах США, а фактичне отримання суми кредиту в гривнях, а також незаконність використання іноземної валюти, зводяться до тлумачення чинного законодавства та не спростовують правильність рішення суду (першої інстанції)». Як зазначено вище, законність та обґрунтованість рішень судів першої та другої інстанції підтвердив й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який Ухвалою від 22.05.2013 року рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області залишив без змін. В контексті заявленого стороною Відповідача клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку: Відповідно до ч. ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Тому, з аналізу встановлених судом фактичних обставин в контексті викладених норм законодавства, з прийняттям до уваги того факту, що представником Відповідача було заявлено клопотання про застосування судом до позовних вимог строків позовної давності, з огляду на те, що спірна угода була укладена 13 квітня 2006 року, можна зробити висновок, що останній день коли Позивач мав право звернутися за захистом порушеного права в частині визнання недійсним п.1.1 (Валюта Кредиту) вищезгаданого кредитного договору та переведення валюти кредитування в гривню по курсу НБУ на момент укладення договору, є 13 квітня 2009 р., але Позивач звернувся до суду з цією позовною вимогою лише 28 березня 2013 року, тобто через 4 роки після спливу строку позовної даності. Посилання Позивача на те, що в цей період тривали інші судові процеси між ним та Відповідачем з приводу виконання умов загаданого договору з іншими позовними вимогами, взяти до уваги не можна, оскільки Позивач мав змогу висувати позовні вимоги щодо визнання недійсним п.1.1 (Валюта Кредиту) вищезгаданого кредитного договору і в цих процесах. Зазначене вказує на пропуск Позивачем строку звернення до суду з позовною заявою. Виходячи з цього, суд доходить до висновку про те, що Позивачем було пропущено 3 - річний строк на звернення з позовом до суду, що за ч.4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд виходить з того, що про усі умови договору, у тому числі й спірні, Позивач дізнався саме у день його підписання - 13 квітня 2006 року. З огляду на викладене, а також враховуючи положення Кредитного договору, вимоги законодавства України, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання неправомірним неповідомлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] до підписання кредитного договору інформації в обсязі та у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнання п.1.1 (Валюта Кредиту) кредитного договору №014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року недійсним і переведення валюти кредитування в гривню є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Водночас, суд не може погодитися із запереченнями представника Відповідача проти позовних вимог в частині визнання Додатку №2 до кредитного договору № 014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року недійсним. За своєю суттю цей «Додаток» є однією з умов кредитного договору, тобто є частиною цього правочину. Під час розгляду даної справи, судом було встановлено, що [PERSON] не підписував спірний Додаток №2 до Кредитного договору, що підтверджується Висновком почеркознавчої експертизи №2592-13 від 08.01.2014 р., проведеної по справі. Тим самим з цієї дати встановлено факт, який має юридичне значення стосовно дійсності вказаної частини правочину та до вимоги про визнання «Додатку №2» недійсним строк давності застосувати не можна. Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В даному випадку, як встановлено в судовому засіданні, Позивач не досяг ніякої згоди з Відповідачем щодо умов підписання «Додатку №2», ніякої пропозиції укласти цей «Додаток №2» від Відповідача він не отримував, відповідно, таку пропозицію він не приймав та спірний «Додаток №2» не підписував. Аналізуючи викладене, за наслідками всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, суд доходить до висновку, що наявні об'єктивні підстави визнати, що оспорювана частина правочину - додаток №2 до кредитного договору № 014/085200/3178/73 від 13.04.2006 року, була укладена з порушенням вимог цивільного законодавства України, тому підлягає визнанню недійсною з моменту його укладення. У відповідність до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені Позивачем під час розгляду справи, підлягають відшкодуванню в частині його витрат, пов'язаних із проведенням експертизи. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 207, 208, 215, 256, 261, 267, 526, 629, 631, 638, 1050, 1051, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: partial