Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач ТзОВ "Чагарі" звернулось до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що судове рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухомість було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ "Б -1" (ряд 1, місце 35) по вул. Пилипа Орлика, 20 «А» в м.Дрогобич Львівської області площею 8.20 кв.м, укладений між відповідачами 10 липня 2013 року. Зазначає, що оспорюваним договором порушені права ТзОВ "Чагарі", оскільки торгові приміщення на вул. П.Орлика, 20 "А" споруджувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТзОВ "Чагарі", яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою. Також просить вирішити питання про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідачі неодноразово не з»являлися в судові засідання та подавали різного роду клопотання, в дане судове засідання не зявилися в черговий раз, не повідомивши причин неявки, заяви про можливість розгляду справи у їх відсутності чи про відкладення розгляду справи не надали. Третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи у її відсутності. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вислухавши пояснення представника позивача, який позов підтримав та не заперечував щодо заочного розгляду справи, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст.\~12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства. Відповідно до копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного 10.07.2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], р. №445, [PERSON] продала, а [PERSON] купила належне [PERSON] на праві приватної власності згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01.04.2013 року №442/2221/13-ц, 2/442/924/2013 нежитлове приміщення - кіоск загальною площею 8,2 кв.м. позначене на плані літ. "Б-1" (ряд 1, місце 35), що розташоване на вул. П.Орлика, 20 «А», в м. Дрогобичі Львівської області. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 11.11.2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким визнано право власності, зокрема, за [PERSON] на самочинно побудоване вищевказане нежитлове приміщення. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам, або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року встановлено, що згідно рішень Дрогобицької міської ради № 129 від 18 травня 2001 року та № 58 від 10 жовтня 2002 року МПП «Романтик» надано в оренду земельну ділянку під будівництво торгового майданчику для торгівлі бувшими у вжитку товарами на вулиці Пилипа Орлика у м.Дрогобичі терміном на три роки. Згодом за рішенням органу місцевого самоврядування ця земельна ділянка переоформлена на новоутворене ТзОВ «Чагарі». Рішенням виконкому Дрогобицької міської ради № 179 від 21 серпня 2003 року зобовязано ТзОВ «Чагарі» облаштувати торгівельний майданчик та ввести його в дію. Ухвалою Дрогобицької міської ради № 238 від 6 жовтня 2003 року надано дозвіл ТзОВ «Чагарі» на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,2415 га для облаштування торгового майданчика. Ухвалою цієї ради № 188 від 27 грудня 2006 року надано в користування ТзОВ «Чагарі» на умовах оренди земельну ділянку площею 4626 кв.м за спірною адресою для будівництва та обслуговування ринку терміном на три роки. Строк оренди неодноразово продовжувався. Рішенням Дрогобицької міської ради № 1035 від 23 травня 2013 року відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки ТзОВ «Чагарі» у звязку з відсутністю права власності на будівлі. Згідно з п.1\~ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 с. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що на час вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець була власником спірного нежитлового приміщення, оскільки судове рішення, на підставі якого вона набула таке право, на той час не було скасоване. Докази про відсутність волевиявлення учасників правочину на його укладення і відсутність їх волі на вчинення правочину, відсутні. Оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, що відповідає вимогам закону щодо форми вчинення такого правочину. Відтак, є доведеним, що на час ухвалення оскаржуваного рішення земельна ділянка, на якій розміщено спірне приміщення, не перебувала у власності чи користуванні позивача, що є ствердженням того, що його права та законні інтереси внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-проджажу не є порушеними та не підлягають судовому захисту. Таким чином, судом\~встановлено, що договір купівлі-продажу спірного приміщення укладений відповідно до вимог закону, посвідчений нотаріально. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним було збудовано спірне приміщення, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження цього не надані. Також не надані докази того, що позивач є власником спірного приміщення, власником або користувачем земельної ділянки, на якій таке приміщення розташоване. У\~звязку з встановленим, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed