Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

17.11.2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], за участю: третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - Розквітівська сільська рада ОТГ Березівського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 20.11.2017 року відкрито провадження по справі. У своїй заяві позивач зазначив, що 24.03.2014 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] Позивач вказав, що при укладенні угоди між ними було погоджено всі належні умови купівлі-продажу житлового приміщення, щодо ціни, передачі нерухомості у власність, оформлення договору в нотаріальній конторі. На підтвердження угоди відповідачу сплачено під розписку 10000 грн., а [PERSON] передала ключі від житлового будинку. [PERSON] вказав, що звернувся до [PERSON] з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, але відповідач відмовив, посилаючись на незадовільний стан здоров'я та відсутність вільного часу. Позивач зазначила, що не може провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке набула у відповідності до вимог чинного законодавства. У зв'язку з вищевказаним [PERSON] просить суд задовольнити його заяву. Ухвалою суду від 14.12.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача: Анатоліївську сільську раду Березівського району Одеської області. Ухвалою суду від 28.12.2017 року замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Анатоліївську сільську раду Березівського району Одеської області на Розквітівську сільську раду ОТГ Березівського району Одеської області. Оскільки позовна заява [PERSON] подана до суду до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України (діє з 15.12.2017 року) та на момент набрання чинності цієї редакції Кодексу, по справі призначено судовий розгляд, відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. позовна заява підлягає розгляду за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. У судовому засіданні 18.01.2018 року представник позивача наполягав на позовній заяві, зіславшись на обставини зазначені у ній. Просив її розглянути та позов задовольнити. Відповідач у судові засідання 04.12.2017, 14.12.2017 року, 28.12.2017 року, 11.01.2018 року та 18.01.2018 року не з'явився. Згідно довідки ГУДМС України в Одеській області [PERSON] на території Березівського району не зареєстрована (а.с.45). Водночас, згідно довідки Михайло-Олександрівської сільської ради від 16.01.2018 року [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. (а.с.75). На зазначену адресу (яку також зазначено у позовній заяві) надсилались повістки про виклик до суду, які відповідач отримала, про що свідчать поштові повідомлення про вручення кореспонденції (а.с.33,34,77) Разом з тим, 11.01.2018 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява в якій зазначила, що заперечень проти позову не має, просила розглядати справу без її участі та задовольнити позовну заяву (а.с.66). Представник Розквітівської сільської ради ОТГ Березівського району Одеської області у судове засідання 18.01.2018 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином. Водночас, 10.01.2018 року від спеціаліста з юридичних питань сільської ради до суду надійшла заява з додатками про розгляд справи за їхньої відсутності, позов визнають у повному обсязі, заперечень щодо задоволення заяви не мають (а.с.63-65). Врахувавши пояснення представника позивача, думку відповідача, викладену в письмовій заяві від 11.01.2018 року, думку третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності від 14.10.2002 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належав на праві власності [PERSON] (а.с.7). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір купівлі-продажу вищевказаного будинку, а саме: у вигляді розписки від 24.03.2014 року (а.с.67), також відповідачу оплачено кошти за нерухомість у розмірі 10000 грн. ,як вбачається з розписки. Судом також встановлено, що відповідно до технічного паспорту від 25.04.2014 року замовником технічної інвентаризації вищевказаного житлового будинку є [PERSON] (а.с.8-10). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на спірний будинок - відсутні (а.с.76). 29.12.2016 року [PERSON] письмово повідомила [PERSON], що дійсно отримала від нього кошти за житловий будинок, зазначила, що претензій до позивача не має (а.с.51). Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Згідно з ч.2 ст. 15 ЦК України передбачено, що «кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». В судовому засіданні представником позивача зазначено, що з березня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу (розписки) позивач відкрито володіє майном, а саме: житловим будинком, що розташований в с. Антонівка по вул. Центральна, 16 Березівського району Одеської області, користується ним, проводить ремонтні роботи, відповідач долею будинку не цікавиться, що, у свою чергу, підтверджує, що між сторонами був укладений платний договір купівли-продажу майна на виконання якого одним - передані гроші в рахунок вартості майна та прийняте майно, другим - прийняті гроші та передано майно з документами. За договором купівли-продажу (ст.655 ЦК України) одна сторона передає у власність іншої сторони майно, а покупець приймає майно і зобов'язується сплатити за нього визначену грошову суму. Суд вважає зазначити, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Як вбачається з наданих документів, позивач відкрито володіє та користується набутим майном, витрачає кошти на його утримання; вимог щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на приміщення його власником не висунуте. Вказане також підтверджується довідкою Розквітівської ОТГ від 19.01.2018 року (а.с.65), що саме [PERSON] з 2014 року по теперішній час використовується та обслуговується за цільовим призначенням вказаний спірний будинок. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до статті 392 ЦК України: «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до цивільного законодавства, однією із умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Суд може застосувати до правовідносин сторін ч.2 ст.220 ЦК України, відповідно до якої у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Водночас, суд також враховує практику Верховного Суду України по справі №6-1288цс17 від 06.09.2017 року, яким зазначено, що «…з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», а відтак положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону… З огляду на зазначене, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв'язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна…». Як встановлено вище, договір укладений 24 березня 2014 року, тобто після набрання чинності Закону. Відповідно до ро'зяснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст.218 та 220 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 638 ЦК України «Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди». Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з метою подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, однак остання відмовила посилаючись на зайнятість. Також він звертався письмово та отримав письмову відмову (а.с.51). Окрім того, позивачу надано роз'яснення Березівської державної нотаріальної контори Г.В. Поляковою від 20.12.2017 року про наступне: враховуючи, що 16 грудня 2016 року [PERSON] не прибула до Березівської державної нотаріальної контори для посвідчення договору купівлі-продажу від 24 березня 2014 року, та не надала документів посвідчуючих її особу, встановити волевиявлення цієї особи на продаж нерухомого майна не є можливим. Також, роз'яснено що позивач може звернутись до суду для визнання права власності на нерухоме майно (а.с.52). Такі дії відповідача порушують права позивача, у зв'язку з чим він не може здійснити реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 ч.1, ч.4 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним». Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. Отже, на переконання суду, у цій справі [PERSON]. за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Більш того, частиною 4 статті 206 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову...». Суд при вирішенні позовних вимог враховує визнання позову відповідачем та третьої особи. З аналізу вищевказаних норм права та фактичних обставин справи, із врахуванням практики Європейського суду з прав людини та положень ЦПК України, визнання позову відповідачем та третьою особою, оскільки по-перше, сторони при укладені договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.03.2014 року досягли згоди з усіх істотних умов такого договору та виконали усі умови цього договору, по-друге, положення даного договору не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, по-третє, відповідач з моменту укладення договору купівлі-продажу ухилилась від нотаріального посвідчення цього договору та на теперішній час уникає від вчинення таких дій, суд доходить висновку про задоволення позову щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок, розташований за адресою: вул.. Центральна, 16, с. Антонівка Березівського району Одеської області.

Outcome: approved