Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому первісно просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на спадкове майно у виді житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , з якого Ѕ частину будинку він успадкував після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а іншу Ѕ частину - після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка успадкувала цю частину будинку після смерті [PERSON] . Крім того просив визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 0.49 га, виділену для будівництва та обслуговування за цією ж адресою в такому ж порядку після смерті [PERSON] та [PERSON] Також просив визнати за ним право власності в аналогічному порядку на земельну ділянку, площею 3,89 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Воскресенської селищної ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що [INFO] його батько [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якого входило зазначене вище майно. А спадщину після її смерті прийняли по Ѕ частці його дружина [PERSON] та він як син. В подальшому, [INFO] померла мати [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі й на Ѕ часток вказаних вище земельних ділянок та будинку, які вона успадкувала після смерті [PERSON] Під час розгляду справи за заявою позивача ухвалою суду від 19 жовтня 2018 рок до участі в справі було залучено в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] Також, подав уточнену позовну заяву, в якій збільшив свої вимоги, і, окрім вимог про визнання права власності на будинок та земельні ділянки, просив також визнати недійсним та скасувати заповіт [PERSON] від 29 липня 2003 року в частині волевиявлення відносно "всього іншого майна, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося". На обґрунтування цього вказував, що таке волевиявлення не відповідало дійсній волі спадкодавиці, бо такого наміру вона не мала, а це формулювання було стандартним і записаним автоматично до заповіту. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, а позов задовольнити. Представник відповідача - селищної ради до судового засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, надав заяву про визнання позову і розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) до судового засідання також не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, надали заяви про визнання позову. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] помер громадянин [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на наступне нерухоме майно: - житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,49 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку (для ведення особистого підсобного господарства), розташовану за тією ж адресою, яка належала йому відповідно до державного акту серії [NUMBER] , виданого 17 лютого 1994 року Пересадівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області; - земельну ділянку, площею 3,89 гектарів, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Пересадівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, яка йому належала відповідно до державного акту серії [NUMBER] , виданого 23 травня 2002 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Слід відмітити, що відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19 травня 2016 року №1377-VIII Жовтневий район Миколаївської області було перейменовано на Вітовський. Крім того, згідно з постановою ЦВК № 437 від 07 жовтня 2016 року "Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 18 грудня 2016 року" Пересадівська сільська рада (с. Пересадівка) Вітовського району Миколаївської області увійшла до складу Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області. Відповідно до довідки Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 04 квітня 2018 року разом з померлим [PERSON] були зареєстровані та проживали дружина [PERSON] та син [PERSON] , а також невістка та двоє онуків. Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України син та дружина відносяться до спадкоємців першої черги і згідно із зазначеними вище положеннями закону вони прийняли спадщину. Відповідно до відповіді Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 27 липня 2018 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки спадкоємців у спадщині є рівними, тобто кожен успадкував по Ѕ частині будинку та земельних ділянок. В той же час, [PERSON] , прийнявши після смерті чоловіка спадщини, за свого життя не переоформила її на себе і померла [INFO]. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Так, за свого життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 25 липня 2003 року секретарем виконавчого комітету Пересадівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, яким вона заповіла на випадок своєї смерті належну їй земельну ділянку, площею 3.89 га та майновий пай ПСП «Родіна» розміром 7106 грн. та все майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося заповіла [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 1234 та ст. 1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (Ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. В ст. 1248 ЦК України вказано, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Особа, яка вчиняє правочин, (про що наголошував позивач), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Виходячи з того, що в своїх письмових заявах відповідачів [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) підтверджують, що воля спадкодавиці [PERSON] відповідала тільки відносно спадкового майна, яке належало їй особисто у виді земельної ділянки та майнового паю і ця волі не стосувалася іншого, то суд приходить до висновку, що заповіт в частині заповідання всього іншого майна спадкодавиці, де б воно не знаходилося і в чому б не виражалося, слід визнати недійсним, так як він не відповідає волі заповідача і суперечить вказаним положенням закону. Відповідно до 1245 ЦК України майно, яке не охоплене заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину, визначеними статтями 1261-1265 ЦК України. Згідно з довідкою Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 12 березня 2018 року на час смерті [PERSON] з нею були зареєстровані та проживали син [PERSON] , невістка та двоє онуків. [PERSON] , тобто позивач в справі, відповідно до ст. 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги за законом. Інших спадкоємців за законом цієї ж черги судом не встановлено. Ѕ частину земельних ділянок, площами 0,49 га та 3,89 га, [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , але за життя не переоформила їх на своє ім`я. Однак це не скасовує їй належність 1/2 частину ділянок, що визначено ст. 1218 ЦК України. Що ж стосується будинку, то суд зазначає наступне. Спадкодавець [PERSON] за свого життя, побудувавши будинок, не отримав свідоцтво про право власності на нього та не зареєстрував його у відповідному державному органі. Відповідно до технічного паспорту, складеного у 2007 році комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації", житловий будинок, розташований по [ADDRESS], був побудований з господарськими та побутовими спорудами в 1960 році. Згідно з даними того ж технічного паспорту житловий будинок має житлову площу 47,10 кв.м., загальну площу - 63.30 кв.м. В довідці Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 19 квітня 2018 року селищна рада надає витяг із записів у погосподарській книзі, згідно з якими житловий будинок по [ADDRESS] існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON] , в тому числі і на час його смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Викладене свідчать про те, що [PERSON] за свого життя побудувавши будинок мав всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на нього, але цього не здійснив. Однак це не скасовує належність йому будинку, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, зі збереженням її цільового призначення. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельні ділянки належали за життя [PERSON] і це майно входило до складу спадщини після його смерті, а тому повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачу та дружині померлого - по 1/2 частці як спадкоємцям за законом, а після смерті останньої, отримана нею 1/2 частина частина майна, повинна відійти позивачку в порядку спадкування за законом, з врахуванням визнання частково недійсним її заповіту. В позасудовому порядку вирішити це питання позивач не взмозі через смерть власника та зміни в законодавстві щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом Враховуючи викладене,

Outcome: approved