Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його підставність тим, що [INFO] померла його мати [PERSON]. На випадком своєї смерті спадкодавець вчиняла особисті розпорядження, відповідно до останнього вона заповіла належний їй житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та усе належне їй майно своїм дітям - [PERSON] та [PERSON]. Позивач спадщину прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцем та подачі заяви нотаріусу за місцем відкриття спадщини в межах визначеного законодавцем строку, інший спадкоємець не використала таке своє право, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], однак у видачі нотаріального акту на вищевказаний житловий будинок нотаріус відмовив позивачеві, мотивуючи тим, що даний будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, а встановити, яка частка зазначеного будинку належить спадкодавцю нотаріусу не представляється за можливе, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. У визначений судом строк відповідач не подав до суду відзиву на позов, утім сільським головою подано заяву про визнання позову, відповідно до якої він не заперечував обставини викладені позивачем у позові, просив про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з'явились, представник просив про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 30.11.2018 було витребувано матеріали спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON]. З огляду на викладене, суд вважає, що за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи суд проводить в даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що [INFO] в м. Вінниця померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.5). Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON], які були витребувані судом було з'ясовано, що згідно останнього особистого розпорядження від 11.04.2011 [PERSON] заповіла своїм дітям [PERSON] та [PERSON] належний їй житловий будинок розташований в [ADDRESS] та усе належне їй майно. Позивач, [PERSON], спадщину прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та подачі заяви про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Інші спадкоємці - дочка [PERSON], як спадкоємець за заповітом, та [PERSON], чоловік спадкодавця, який набув права спадкування обов'язкової частки у спадщині за наявності заповіту, від своїх часток у спадщині відмовились, подавши заяви відповідного змісту нотаріусу, отож позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 09.11.2018 позивачу відмовлено у видачі на його ім'я нотаріального акту на житловий будинок із погосподарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS]. Відмова мотивована тим, що об'єкт нерухомості належить до колгоспного двору, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, отож встановити, яка частка зазначеного будинку належить покійному спадкодавцю не представляється нотаріусу можливим. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування" роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 120 Цивільного кодексу Української PCP 1964 р., майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. На підставі ст.ст. 121, 123 Цивільного кодексу Української PCP 1964 р. володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 14.09.1992, житловий будинок за [ADDRESS], належить до суспільної групи колгоспний двір. Згідно відомостей Попівської сільської ради, які відображені у довідці від 16.11.2018, станом на 15.04.1991 головою колгоспного двору вищевказаного житлового будинку була [PERSON], членами колгоспного двору були: її син [PERSON] та чоловік [PERSON] (а.с.9). Наведене свідчить, що власниками житлового будинку за [ADDRESS], були три особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], отож об'єкт нерухомості належить їм у рівних частинах, тобто по 1/3 кожному. Зібрані у справі докази підтверджують те, що після смерті спадкодавця позивач успадкував 1/3 частки спірного об'єкта нерухомості, однак реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку позбавлений можливості. Крім цього, підтверджено належність позивачеві частки у виді 1/3 вищевказаного об'єкта нерухомості, однак узаконити її в установленому законом порядку позивач також не може, отож належність позивачеві 2/3 частки підтверджено належними та допустимими доказами. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обставини викладені у позовній заяві, наявність порушених прав позивача є очевидною, відтак вони підлягають захисту судом у спосіб, що ним обраний. Крім цього, представник відповідача надав суду заяву про визнання позову. Ураховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Зважаючи на викладене, суд вважає за доцільне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved