Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

06.12.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що згідно Статуту Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг» (далі - ВОТО) засновниками (учасниками) останнього є Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки та Камінь-Каширська оптово-торгова база. Остання ліквідована як юридична особа в 2004 році. 05.08.2017 року його було призначено директором ВОТО рішенням Зборів учасників (Протокол № 5). Враховуючи, що загальними зборами учасників товариства не був визначений строк здійснення ним повноважень директора підприємства, то вважається, що між підприємством, в особі власника (загальних зборів учасників) та ним укладено безстроковий трудовий договір. Відомості про те, що з 05.08.2016 року він являється керівником (директором) та підписантом ВОТО були внесені до ЄДР ю/о, ФОП та громадських формувань (далі - ЄДР). Станом на 19.02.2018 року, згідно Статуту ВОТО управління поточною діяльністю підприємства здійснюється керівником, який призначається загальними зборами учасників. Іншого порядку призначення керівника станом на 20.02.2018 року, не існувало. Жодних загальних зборів учасників ВОТО, на яких би розглядалось питання про зміну і звільнення або призначення керівника, не скликалось. Проте, Розпорядженням голови правління Волинської обласної спілки № 6/1-р від 19.02.2018 року керівником ВОТО з 20.02.2018 року призначено [PERSON] та відповідно до відомостей ЄДР, вказану реєстраційну дію у вчинено нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. Враховуючи статус відомостей з ЄДР, вважається, що з 20.02.2018 року, він не являється директором ВОТО, а отже, є фактично звільненим із займаної посади. Разом з тим, 22.06.2018 року нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. до ЄДР внесено відомості про припинення ВОТО шляхом ліквідації на підставі постанови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств № 22 від 20.06.2018 року. Щодо вказаних організаційно-розпорядчих дій та реєстраційних дій його до теперішнього часу не повідомлено. На адвокатський запит адвоката Карпука А.С. від 12.11.2019 року про надання документів щодо звільнення його з посади, головою ліквідаційної комісії [PERSON] надіслано відмову. Відтак, спірні розпорядження та постанова отримані ним 28.11.2019 року на запит до Державного реєстратора за місцезнаходженням реєстраційної справи - у Відділі реєстрації бізнесу та дозвільних процедур Департаменту ЦНАП м Луцьк. Враховуючи ту обставину, що рішення про зміну керівника та про припинення юридичної особи прийняті не Учасником ВОТО, а стороннім неповноважним органом, на підставі чого внесені відповідні відомості до ЄДР, вважає, що при звільненні мало місце порушення статутних положень, вимог КзПП України та його право на працю. Так, при реєстрації змін щодо ВОТО, державним реєстратором - нотаріусом Веремчуком С.В. було порушено ряд вимог, встановлених ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», позаяк відомості до ЄДР вносились не на підставі рішення Учасника, а на підставі розпорядження голови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств. Відтак, Розпорядження голови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств № 6/1-р від 19.02.2018 року, яке є незаконним. Щодо спірної постанови № 22 від 20.06.2018 року «Про припинення Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг» вказує, що така є незаконною, позаяк прийнята неповноважним органом, що унеможливлює поновити на роботі керівника. Враховуючи викладене, просить суд: визнати протиправним та скасувати Розпорядження голови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств № 6/1-р від 19.02.2018 року, відповідно до якого його звільнено з 20.02.2018 року з посади директора ВОТО та призначено на цю посаду з 20.02.2018 року [PERSON] ; визнати протиправною та скасувати постанову Волинської обласної спілки споживчих товариств № 22 від 20.06.2018 року «Про припинення Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг»; поновити його з 20.02.2018 року на посаді директора ВОТО з 20.02.2018 року; стягнути з відповідачів солідарно судові витрати. 16.01.2020 року від ВОТО надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вважає, що підстав для задоволення позову немає, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1.1 Статуту ВОТО, в редакції від 01.03.2004 року, останнє є підприємством створеним Волинською облспоживспілкою, яка є його засновником та власником всього майна. Відповідно до постанови правління Волинської облспоживспілки від 01.03.2004 року №2/1-к «Про [PERSON] » виконуючим обов`язки директора ВОТО з 23.03.2004 року призначено відповідача. Розпорядженням голови правління Волинської облспоживспілки від 19.02.2018 року №6/1-р «Про [PERSON] » виконання обов`язків директора ВОТО з 20.02.2018 року покладено на [PERSON] . Оскільки ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» не здійснювало господарської діяльності заробітна плата за виконання обов`язків керівника [PERSON] протягом всього періоду виконання обов`язків не виплачувалася. Виконання обов`язків здійснювалося на громадських засадах. Крім того, жодних записів в трудову книжку позивача про виконання обов`язків керівника не вносилося. Дані обставини свідчать про відсутність трудових правовідносин між позивачем та ВОТО. Постановою правління Волинської облспоживспілки від 20.06.2018 року № 22 «Про припинення Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг» вирішено припинити юридичну особу - ВОТО шляхом ліквідації. Так, позивач припинив виконання обов`язків керівника з 20.02.2018 року, враховуючи специфіку роботи керівника [PERSON] не міг не знати і не розуміти, що він не виконує обов`язки керівника з лютого 2018 року. Проте, з позовом [PERSON] звернувся лише у грудні 2019 року, тобто з пропуском строків звернення встановлених ст. 233 КЗпП України. Щодо оскарження постанови правління Волинської облспоживспілки від 20.02.2018 року № 22 «Про припинення Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг» зазначає, що [PERSON] не має будь-яких корпоративних прав на ВОТО. Позивач не є учасником даного підприємства та не має будь-яких інших прав на нього. З огляду на вищевикладене вважає, що доводи позивача є абстрактними, не містять жодного обгрунтування негативного впливу оскаржуваної постанови на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову в цій частині. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 22.01.2020 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому останній зазначає, що відзив відповідача на позовну заяву не спростовує наведених ним доводів. Зазначає, що статут ВОТО в редакції 2004 року є недіючим, оскільки розпорядження № 323 від 05.04.2004 року про реєстрацію нової редакції статуту ВОТО було скасоване розпорядженням Луцького міського голови № 545 від 16.06.2004 року. Разом з тим, наданий відповідачем витяг з ЄДР підтверджує, що Засновником (учасником) об`єднання «Облкооплісбудгоспторг» є Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки, а не безпосередньо Волинська обласна спілка споживчих товариств. Відомості щодо засновника підприємства згідно нормативних актів в обов`язковому порядку вносяться до ЄДР. Відомості про те, що з 05.08.2016 року він є керівником (директором) та підписантом ВОТО були внесені до ЄДР Державним реєстратором Ткачук І.С. Відтак,рРозпорядження голови правління Волинської обласної спілки № 6/1-р від 19.02.2018 року, яким [PERSON] призначено керівником ВОТО з 20.02.2018 року, є протиправним і вказана реєстраційна дія у ЄДР, яка вчинена нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. є незаконною, позаяк суперечить положенням установчих документів юридичної особи. З ЄДР слідує, що з 20.02.2018 року, він не являється директором ВОТО, а отже, є фактично звільненим із займаної посади. 22.06.2018 року тим же нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. до ЄДР внесено відомості про припинення ВОТО шляхом ліквідації на підставі постанови правління Волинської обласної спілки споживчих товариств № 22 від 20.06.2018 року. Твердження ліквідатора про пропуск строку звернення до суду є безпідставними, позаяк перебіг строку розпочинається з дати отримання наказу, чи іншого документа яким працівника звільнено з роботи, тобто з 28.11.2019 року. До початку судового засідання від позивача надійшла заява, відповідно до якої він просить розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності його представника на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Позов підтримує та просить його задовольнити. Представник ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, в задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Волинської обласної спілки споживчих товариств, а також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук С.В., в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, будь-яких заяв, клопотань, відзив на позов від них на адресу суду не надходили. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності вказаних вище осіб, на підставі наданих сторонами доказів у справі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з Витягу з ЄДР ю/о, ФОП та громадських формувань, 20.02.1992 року було проведено державну реєстрацію ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» (а.с. 6-11). Судом також встановлено, що ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» здійснює свою діяльність на підставі статуту. Відповідно до п. 1.1 Статуту Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг», в редакції від 01.04.2004 року, останнє є підприємством створеним Волинською облспоживспілкою, яка є його засновником та власником всього майна (а.с. 63-68). Відповідно до постанови правління Волинської облспоживспілки від 01.03.2004 року № 2/1-к «Про [PERSON]» виконуючим обов`язки директора ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» призначено [PERSON] з 23.04.2004 року (а.с. 75). Розпорядженням голови правління Волинської облспоживспілки від 19.02.2018 року № 6/1-р «Про [PERSON] » виконання обов`язків директора ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» з 20.02.2018 року покладено на [PERSON] (а.с. 76). Постановою правління Волинської облспоживспілки від 20.06.2018 року №22 «Про припинення ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» вирішено припинити юридичну особу - ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» шляхом ліквідації. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У ст. 23 КЗпП України зазначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (п. п. 2, 3 ст. 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (п. п. 2, 3 ст. 23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11.12.1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України. За змістом норм, що містяться у зазначених актах, в їх системному зв`язку, виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації, є тимчасовим замісництвом. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) на підприємстві. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Таким чином, виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу. Юридичних фактів, які зумовили переукладення із позивачем строкового трудового договору як із директором, не встановлено, а тому норми ст. 39-1 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 28.08.2019 року у справі № 201/15850/17-ц. Разом з тим, судом встановлено, що ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» заробітна плата за виконання обов`язків керівника [PERSON] протягом всього періоду виконання обов`язків не виплачувалася, виконання обов`язків здійснювалося на громадських засадах. Крім того, слід зазначити, що жодних записів в трудову книжку позивача про виконання обов`язків керівника та ВОТО «Облкооплісбудгоспторг» не вносилося. Будь-яких доказів іншого позивачем та його представником суду надано не було, а судом вході розгляду справи не отримано. Дані обставини свідчать про відсутність трудових правовідносин між [PERSON] та ВОТО «Облкооплісбудгоспторг». Щодо оскарження постанови правління Волинської облспоживспілки від 20.06.2018 року № 22 «Про припинення Волинського оптово-торгового об`єднання «Облкооплісбудгоспторг»» суд вважає за необхідне зазначити наступне. В контексті завдань цивільного судочинства, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони. Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в цивільному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»). Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу; (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб. У разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті цивільного провадження. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження. Оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обгрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів. З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку відповідача. При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», суд має керуватися практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів. Відповідно до ст. 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі ст. 34, якщо він вважає: a) що ця заява несумісна з положеннями Конвенції або протоколів до неї, явно необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви; або ж б) що заявник не зазнав суттєвої шкоди, якщо тільки повага до прав людини, гарантованих Конвенцією і протоколами до неї, не вимагає розгляду заяви по суті, а також за умови, що на цій підставі не може бути відхилена жодна справа, яку національний суд не розглянув належним чином. Таким чином, право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. Отже, стаття 34 стосується не тільки безпосередньої жертви або жертви стверджуваного порушення, але також непрямих жертв, яким порушення заподіяло б шкоду або які б мали дійсну і особисту зацікавленість в тому, щоб воно припинилося (Валліанатос та інші проти Греції, №№ 29381/09 та 32684/09, п. 47, від 7 листопада 2011). Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до ст. 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови, № 7/08, п. 104, від 27 квітня 2010, Берден проти Сполученого Королівства, №. 13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008) Щодо скарг, які стосуються компаній, то фізична особа не може скаржитися на порушення своїх прав під час судового розгляду, стороною якого він або вона не є, навіть якщо він або вона був акціонером і (або) директором компанії, яка є стороною судового розгляду. Незважаючи на те, що в певних обставинах єдиний власник компанії може вимагати визнання його / її «жертвою» в значенні ст. 34 Конвенції у випадках, коли щодо його або її компанії були вжиті оспорювані заходи, в інших випадках ігнорування правоздатності компанії може бути виправдано тільки у виняткових обставинах, зокрема, коли явно встановлено, що компанія не має можливості звернутися до Суду через органи, засновані на підставі її статуту, або (в разі ліквідації) через своїх арбітражних керуючих (Centro Europa 7 S.r.l. та Ді Стефано проти Італії, № 38433/09, п. 92, від 7 червня 2012). Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, п. 101, від 7 липня 2014). Суд також визнав, що заявник може вимагати статус жертви порушення Конвенції, якщо він чи вона знаходяться під дією (охоплені) законодавства, яке дозволяє вживати таємні заходи спостереження, а також, якщо відсутні засоби правового захисту (Роман Захаров проти Росії, № 47143/06, пп. 173-178, від 4 грудня 2015). Проте для того, щоб мати можливість претендувати на статус жертви в такій ситуації, заявник повинен надати обґрунтовані і переконливі докази вірогідності того, що порушення, що впливає на нього або неї особисто, буде мати місце; одних підозр або припущень недостатньо (Сенатор Лайнс GmbH проти Австрії, Бельгії, Данії, Фінляндії, Франції, Греції, Ірландії, Італії, Люксембургу, Нідерландів, Португалії, Іспанії, Швеції та Великої Британії(ухв.), №56672/00, від 10 березня 2004). Як зокрема зазначено у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17, - суд також підкреслює, що Конвенція не передбачає подання actio popularis з метою тлумачення прав, які вона містить, або дозволу фізичним особам оскаржити положення внутрішньодержавного права тільки тому, що вони вважають, не перебуваючи під прямим впливом такого положення, що воно може суперечити Конвенції (Аксу проти Туреччини, №№ 4149/04 та 41029/04, п.50, від 15 грудня 2012, Берден проти Сполученого Королівства, №13378/05, п. 33, від 29 квітня 2008). Також, як слідує зі змісту вищевказаної постанови Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 522/3665/17, з наведеного випливають такі ознаки «потерпілого» від порушення законного інтересу: (а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; (б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обгрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; (в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); (г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням. Відповідно, зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів. Такі висновки викладені постанові Верховного суду від 20 лютого 2019 року у справі №522/3665/17. Так, позивач та його представник в ході розгляду справи не надали будь-яких доказів того, що [PERSON] має корпоративні права на підприємство Волинське оптово-торгове об`єднання «Облкооплісбудгоспторг», код ЄДРПОУ 05384258. З вищевикладеного також слідує, що позивач не є учасником даного підприємства та не має будь-яких інших прав на нього. З огляду на зазначене, суд приходить до переконання, що доводи позивача не містять жодного правового обгрунтування негативного впливу оскаржуваної постанови на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси. Наведене свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову в цій частині. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позовна вимога про поновлення [PERSON] з 20.02.2018 року на посаді директора ВОТО з 20.02.2018 року є похідною від первісних вимог, суд вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] до Волинської обласної спілки споживчих товариств, ВОТО «Облкооплісбудгоспторг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук С.В., про поновлення на роботі, визнання протиправною та скасування постанови слід відмовити у повному обсязі. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи, що в задоволенні його позову відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі ст. ст. 21, 23, 36, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed