Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

10.07.2018 р. до Київського районного суду м.Харкова суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ» про стягнення з відповідача на її користь боргу по нарахованій, але не виплаченій, заробітній платі у сумі 34333, 10 грн., оскільки відповідач з грудня 2016 року по лютий 2018 року сплачував заробітну плату не в повному обсязі.. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 18.04.1994 р. відповідно до наказу №59к її було прийнято на роботу до відділу научно-технічної інформації інституту «Південдіпрошахт», переведена до відділу АП інженером 1 категорії пр..29к від 01.03.2004 р., де позивач і працює на теперішній час. Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості України №534 від 20.12.2010 р. інститут «Південдіпрошахт» перетворено в Державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «ПІВДЕНДІПРОШАХТ». Починаючи з грудня 2016 р. по лютий 2018 р. відповідач не сплачував [PERSON] в повному обсязі нараховану заробітну плату, у зв'язку з чим на кінець лютого 2018 р. загальна сума нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати складає 34333, 10 грн.. У видачі первинних документів з бухгалтерії позивачу було відмовлено в.о. директора Севастьяновим\~Ю.О.. У зв'язку з викладеним позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Згідно із положеннями п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною і на підставі ч.1 ст.274 ЦПК України, підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.07.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з'явився, до канцелярії суду 23.08.2018 р. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.34). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду, яке, згідно зворотного повідомлення, представник відповідача отримав 13.08.2018 р. (а.с.31) 07.08.2018 р. представник відповідача ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора Севастьянов Ю.О. подав до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмових доказів, доказів щодо нарахування заробітної плати [PERSON] Також, у відзиві зазначено, що надати відомості про розмір заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі станом на теперішній час та розмір її середньомісячного заробітку на цей час не представляється можливим, оскільки на підприємстві відсутні спеціалісти, які б могли сформувати такі відомості, та зазначено щодо шахрайських дій з боку колишнього керівника та головного бухгалтера, в тому числі і з приводу включення останньою неправдивих відомостей, щодо нарахування заробітної плати та інших платежів робітникам підприємства. Крім того, представник просить суд врахувати той факт, що ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній формі власності, та не має державного фінансування або фінансування за рахунок бюджетів місцевого рівня, про що надано відповідну довідку (а.с.29). Основним та головним джерелом фінансування та накопичення обігових коштів для провадження господарської діяльності підприємства та здійснення обов'язкових платежів, в тому числі й виплати заробітної плати, як вказує представник відповідача, є обсяг робіт, які підприємство отримує власними силами від інших суб'єктів господарювання в межіх виконаних робіт за основними видами діяльності (а.с.28). На теперішній час будь-яких доказів, на які посилався представник відповідача суду не надано. 24.07.2018 р. до канцелярії суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив відповідача. Позивач зазначає, що безпосереднім доказом розмірів нарахованої заробітної плати [PERSON] є представлені і додані до позовної заяви розрахункові листки, що видавались щомісяця кожному співробітнику ДП "Південдіпрошахт". Розрахункові листки входили складовою частиною до звітної фінансової документації бухгалтерії інституту. Також слід зауважити, що розрахункові листки розроблялись на підставі розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що відповідали вимогам чинного законодавства про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні. Крім того, при цьому враховувались первинні документи (накази) про фактично відпрацьований час на підприємстві відповідно до законодавства України про працю. Також, на підприємстві в даний час працює людина, яка виконує обов'язки бухгалтера, нараховує заробітну плату, але при цьому не видаються співробітникам ДП "Південдіпрошахт" розрахункові листки уже на протязі 4-х місяців 2018 року. При виплаті заробітної плати в неповному обсязі мали місце порушення, а саме: платіжні відомості складались неналежним чином, а іноді і були відсутні. Перевірка дій колишніх посадових осіб підприємства не є мотивом у відмові позовних вимог у повному обсязі. Щодо нарахованої заробітної плати, то вона підтверджена вище згаданими розрахунковими листками (в яких вказані суми нарахованої зарплати за кількість днів та годин по кожному місяцю,яка надана на руки бухгалтерією Південдіпрошахт на основі табельного розрахунків, підписаних керівництвом Південдіпрошахта), а також індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданими Пенсійним фондом України (а.с.21-22). Згідно п.1 ч.3 ст.223 якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно ч.1 ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 18.04.1994 р. [PERSON] була прийнята на роботу у відділ научно-технічної інформації інституту «Південдіпрошахт» на підставі наказу №59к від 14.04.1994 р., що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] (а.с.13 на звор.). 01.03.2004 р. [PERSON] була переведена на посаду інженера 1 категорії відділу научно-технічної інформації на підставі наказу №29к від 01.03.2004 р. (а.с.13) 01.02.2007 р. [PERSON] була переведена у відділ автоматизації проектування на посаду інженера 1 категорії на підставі наказу №9к від 01.02.2007 р. (а.с.13). 16.01.2012 р. [PERSON] прийнята на роботу у відділ автоматизації проектування на посаду інженера 1 категорії на підставі наказу №5к від 16.01.2012 р. (а.с.13). Станом на лютий 2018 р. борг за підприємством на кінець місяця із заробітної плати складає 34333, 10 грн.що підтверджується розрахунковим листком за лютий 2018 р. (а.с.7). Суми нарахувань заробітної плати [PERSON], зазначених в наданих нею розрахункових листах, підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу з Пенсійного фонду України у формі ОК-7 облікової картки відносно [PERSON] (а.с.15). Вказаний розрахунок відповідачем спростований не був, доказів, що він є недостовірним та неналежним до суду також надано не було. Посилання представника відповідача, що відносно головного бухгалтера існує кримінальне провадження не може бути підставою для спростування вказаного розрахунку. Також, наданий розрахунковий лист підтверджує арифметичний розрахунок позивача та доводить обґрунтованість позиції позивача про існуючу заборгованість із заробітної плати. Таким чином, суд вважає встановленим, що ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» має заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Посилання представника відповідача на відсутність виділених з Державного або місцевого бюджетів коштів, як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку щодо виплати заробітної плати, є необґрунтованими, оскільки державні підприємства не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Кечко проти України», «Бурдов проти Росії»). У справі «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Європейський суд з прав людини зауважив, що державні органи, підприємства, установи, організації не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, послався на ненадання позивачем первинних довідок та розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, що мають відповідати вимогам про бухгалтерський облік та фінансову звітність; первинних документів про фактично відпрацьований час та обсяги виконаних робіт відповідно до законодавства про працю. Однак, надання позивачем перинних бухгалтерських документів для підвтердвження наявності заборгованості з заробітної плати - не є необхідним в даному випадку, оскільки на підтвердження наявності заборгованості з заробітної плати позивачем надані розрахункові листки, видані йому відповідачем за місцем роботи, які підтверджуються індивідуальними відомостями про застраховану особу з Пенсійного фонду України у формі ОК-7 облікової картки відносно [PERSON] Посилаючись на ненадання позивачем вказаних документів, відповідачем не була спростована жодними доказами наявність вказаної заборгованості перед позивачем. Також, суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У зв'язку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 34333 грн. 10 коп. підлягають задоволенню. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менш 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за вимогами майнового характеру за позовом фізичної особи). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved