Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог: Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України доньки - малолітньої [PERSON] , [INFO] , строком на один рік з дня набрання судовим рішенням законної сили, без згоди та супроводу матері - [PERSON] , до держав Шенгенської угоди та інших країн світу з обов`язковим поверненням в Україну. В обґрунтування вимог вказано, що згідно з рішенням суду від 06.02.2019 р. розірвано шлюб між сторонами. З березня 2020 року малолітня [PERSON] проживає та зареєстрована разом з батьком та перебуває на його утриманні. Позивач має можливість з метою оздоровлення, розвитку та розширення світогляду доньки тимчасово виїхати з нею за кордон, проте відповідач добровільно згоду на виїзд дитини не надає. На вимогу позивача про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, [PERSON] надала письмову відмову, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом прав малолітньої дитини. ІІ. Процедура та позиції сторін 05.07.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 28.07.2021 р. відповідачем направлено відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Пояснила, що позивач без згоди матері змінив місце проживання малолітньої дитини, чинить перешкоди у спілкуванні матері з дитиною та її участі у вихованні доньки, а на даний час намагається незаконно вивезти дитину за кордон у невідомому напрямку. На підтвердження доводів щодо відібрання дитини без згоди матері [PERSON] посилалась на Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №226 від 26.03.2019 "Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини", яким визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування три рази на тиждень щопонеділка, щосереди та щосуботи з 15:30 до 18:30 в присутності матері дитини [PERSON] . 03.07. 2019 року нею подано позовну заяву щодо визначення місця проживання дитини, яка на даний час знаходиться на розгляді Васильківського міськрайонного суду Київської області. 26.02.2020 року на виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області підготовлено висновок та рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду 01.02.2021 року було встановлено час матері бачитись з дитиною та зобов`язано батька передавати дитину матері, проте, зазначене рішення суду умисно не виконується. [PERSON] зазначає, що їй невідомо ,де та з ким проживає дитина, за адресою реєстрації батько з дитиною не проживає, всі долучені до позовної заяви документи виготовлені зі слів батька. Вважає, що батько навмисно намагається вивезти дитину за межі України, оскільки в позовній заяві не вказує, в яку саме країну хоче вивезти дитину, не надав проїзних документів, доказів, що дитина потребує лікування та оздоровлення за кордоном, а також не надав доказів, які підтверджують, з якою метою вона повинна надати дозвіл на перебування дитини за кордоном протягом одного року. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки спір про визначення місця проживання дитини не вирішений судом. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Ухвалою суду від 05.08.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та допиту свідка. ІІІ. Обставини, встановлені судом, та докази на їх підтвердження Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №12275488 від 20 травня 2020 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а.с.10), за вказаною адресою зареєстрований батько - [PERSON] (а.с.8). Зі змісту акту обстеження умов проживання №96, складного 02.09.2020 року головним спеціалістом ССДС Дніпровської РДА в м. Києві та психологом Дніпровського РУСССДМ, вбачається, що за адресою [ADDRESS] , основні потреби дитини [PERSON] задоволені в повному обсязі, загрози життю та здоров`ю відсутні (а.с.12). Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи, складного Дніпровським ЦСССДМ 02.09.2020 року за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] та малолітня [PERSON] , потреби дитини задовольняються, висновки зроблені зі слів батька (а.с.13-16). Даними довідки КНП "Центр первинної медико - санітарної допомоги №3 Дарницького Києва" №01 - 161555 від 14 травня 2021 року підверджується, що дитина перебуває під наглядом вказаної установи, з лікарем укладено декларацію, на амбулаторні прийоми [PERSON] приходить виключно з батьком (а.с.17). 05.05.2021 р. [PERSON] направлено [PERSON] вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі батька (а.с.18). 13.05.2021р. [PERSON] письмово відмовила в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон з батьком, в обґрунтування відмови позивач вказала, що дитина проживає з батьком внаслідок його протиправних дій, у вимозі не міститься інформація щодо необхідності такого виїзду та у зв`язку з епідеміологічною ситуацією в світі взагалі вважає подорожі недоцільними (а.с.20). З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталась до компетентних органів із заявами про вжиття заходів на дії батька з приводу відібрання дитини, про порушення прав дитини, про вжиття заходів щодо забезпечення контакту з дитиною, що підтверджується наступними документами. Згідно акту обстеження № 8, складного 01.02.2021 р. заступником сектору соціально -правового захисту дітей служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА за адресою [ADDRESS] , вхідні двері ніхто не відчиняє (а.с.36) Відповідно до Витягу з розпорядження голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 226 від 26.03.2019 року «Про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини», визначено участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , у формі спілкування три рази на тиждень щопонеділка, щосереди та щосуботи з 15:30 год. до 18:30 год. в присутності матері дитини [PERSON] (а.с. 37). У Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районного в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей від 05.03.2020 року визнано за можливе визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю (а.с.38). Даними відповіді з Дніпровського управління національної поліції ГУНП у м. Києві за № Д-5110/125/50-2020 від 09 жовтня 2020 року встановлено, що за адресою [ADDRESS] [PERSON] разом з малолітньої [PERSON] не проживає, дана квартира здається в оренду (а.с.40). Зі змісту відповідей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 103008-1901 від 23.06.2020 р., №103008-1185 від 08.04.2020 року, №103008-2263 від 04.06.2021 р., №103008-1654 від 16.04.2021р. та № 103008-2629 від 05.07.2021 р. вбачається, що провести роз`яснювальну роботу з батьком дитини [PERSON] не виявляється можливим, оскільки останній відсутній за місцем реєстрації, на виклики та телефонні дзвінки не реагує. Станом на 02.07.2021 р. інформація про місце проживання дитини невідома. Крім того, [PERSON] відповідно до повідомлення Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві, перебуває у розшуку, як безвісно зниклий (а.с. 44,45,49, 53 79). Згідно листа Дніпровського УП ГУНП в м. Києві №6843/125/50/02-2021 від 01.07.2021 року, [PERSON] разом з донькою не проживають за адресою: [ADDRESS] , вказана квартира здається в оренду, встановити місцезнаходження малолітньої дитини не вдалось (а.с. 52). Відповідно до листів Уповноваженого Верховної ради України з прав людини від 16.07.2021 року, 06.08.2021 р., 16.06.2021 р. та 30.08.2021 р. за зверненням [PERSON] відкрито провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина, в даному випадку права матері на спілкування з донькою, вказані порушення перебувають під контролем Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (а.с. 77, 78, 80-84). З липня 2019 року між сторонами триває спір щодо визначення місця проживання їхньої дитини, щодо участі матері у вихованні та спілкуванні з донькою, на даний час справа про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] перебуває на розгляді в Васильківському міськрайонному суді Київської області (а.с. 21). ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, та мотиви суду Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Позивач зазначає, що має намір та бажання поїхати на відпочинок з малолітньою донькою до держав Шенгенської угоди, однак ні в позовній заяві, ні в подальшому не вказує конкретне місце відпочинку чи оздоровлення, не вказував заплановану дату початку відпочинку та його закінчення. До позовної заяви не долучені будь-які докази, які б підтверджували необхідність оздоровлення дитини поза межами території України. Незазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Верховний суд зауважив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України позивач конкретно не вказав місце одноразового виїзду за кордон з визначенням дати його початку й закінчення. Суд вважає за неможливе надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини на такий тривалий термін - один рік без зазначення конкретних місця перебування дитини та часу. В позовній заяві позивач посилався на те, що метою виїзду дитини за кордон є її оздоровлення, однак наведеному не надано жодного доказу, відсутні рекомендації, направлення лікарів дитини на лікування чи оздоровлення. Крім того, з матеріалів справи судом достовірно встановлено, що на даний час триває судовий спір між батьками дівчинки щодо визначення місця її проживання з одним з батьків. Суд вважає доведеними доводи відповідачки про те, що їй взагалі невідомо місце знаходження доньки, вона позбавлена можливості брати участь в її вихованні, спілкуванні з нею. Беручи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов переконливого висновку, що [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі батька та без дозволу і супроводу матері, відповідає інтересам дитини, не порушує прав матері на спілкування з донькою та не позбавляє її права брати участь у вихованні та утриманні дитини. На підставі викладеного, судом не встановлено наявності правових підстав для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі України у супроводі батька та без дозволу і супроводу матері, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Також, суд вважає за потрібне в рішенні попередити обох батьків дитини про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно малолітньої [PERSON] лише в її інтересах. V. Розподіл судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed