Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

18.12.2017 року Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення Сартанської селищної ради. В обґрунтування позову вказує, що вона є спадкоємицею [PERSON], якій належав житловий будинок з господарськими спорудами у [ADDRESS], на земельній ділянці. В кінці листопада 2017 року Позивачці стало відомо, що 02.03.2017 на підставі рішення Сартанської селищної ради м.Маріуполь Донецької області №7/12-112 від 21.10.2016 за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS]. Позивачка вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її законні права та інтереси. Просила визнати незаконним та скасувати рішення Сартанської селищної ради м.Маріуполь Донецької області №7/12-112 від 21.10.2016. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь від 29.01.2017 відкрито провадження по справі. За клопотанням Відповідача, Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполь від 24.01.2018 було встановлено заборону проводити будь-які нотаріальні дії за адресою - [ADDRESS]. За клопотанням представника Позивача, Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполь від 29.01.2018 року було накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер: [NUMBER] площею 0,15 га, що знаходиться в [ADDRESS]. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю, просили суд задовольнити позовні вимоги. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачка [PERSON] до суду не з'явилась, по дату та час розгляду була повідомлена належним чином. Позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Представник відповідача- Батюк О.О. позовні вимоги не визнав, вважає, що винесене Сартанською селищною радою м. Маріуполя Донецької області рішення №7/12-112 від 21.10.2016 року, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва будинку за адресою [ADDRESS] було винесено виключно згідно вимог законодавства та у відповідності до Закону. Вважає, що [PERSON] своєчасно не оформила документи на будинок та земельну ділянку. На теперішній час будинок на вказаній земельній ділянці відсутній, там знаходилося сміття. Представники Сартанської селищної ради м. Маріуполя у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Та пояснили, що винесене Сартанською селищною радою м. Маріуполя Донецької області рішення №7/12-112 від 21.10.2016 року, яким було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва будинку за адресою [ADDRESS] було винесено виключно згідно вимог законодавства та у відповідності до Закону. Земельна ділянка, яка розташована за адресою [ADDRESS] весь час до дня звернення [PERSON] була виключно комунальною власністю територіальної громади смт. Сартана в особі Сартанської селищної ради. Жодна фізична або юридична особа (окрім відповідачки [PERSON].) не подавала відповідні клопотання про оформлення у користування або у власність вищевказаною земельної ділянки і відповідно таких прав не отримувала. Цей факт також повністю підтверджується листом архівного відділу Маріупольської міської ради від 31.01.2018 року № 55/2600 щодо відсутності рішень Сартанської селищної ради м. Маріуполя відносно земельної ділянки за адресою [ADDRESS] Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON][PERSON] в судовому засіданні пояснили, що в [ADDRESS], земельна ділянка була занедбана, було багато сміття, колись там стояв будинок, який розрушився у зв»язку з тим, що протягом понад 15 років в ньому ніхто не мешкав, та за ним ніхто не дивився. Упала криша, потім зруйнувалися стіни. За земельною ділянкою ніхто не наглядав, будинок руйнувався поступово. Суд вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого виконкомом Сартанської селищної ради м.Маріуполя Донецької області 24.01.2003, [PERSON] померла [INFO]., про що в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис №12. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П.С., від 19.04.2000 зареєстрованого в реєстрі №3/601, [PERSON], що мешкала в [ADDRESS], належала 1/3 частка спадкового майна після смерті її сестри [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: житлового будинку з належними до нього побутовими подвір'ями, що знаходяться в [ADDRESS], на земельній ділянці. На згаданій земельній ділянці знаходились: жилий саманний обкладений шлакоблоком будинок літ. А-1, жилою площею 28.4 м.кв., не жила прибудова літ.А-І-І, уборна літ. Г-1, сарай літ.Д-1, огородження літ.№1, замощення літ І, що належали померлій на підставі договору купівлі-продажу посвідченого Третьою Маріупольською державною нотаріальною конторою 16.12.1989 року за реєстром №10770. З свідоцтва також вбачається, що це свідоцтво підлягало державній реєстрації в БТІ м.Маріуполь та було підставою для оформлення Державного акту на землю. Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації 26.04.2001 та зареєстрованого за №677, право власності на вищевказаний житловий будинок та побутове подвір'я було зареєстроване за [PERSON] у встановленому порядку. Факт проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] також підтверджується листом Маріупольського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 18.01.2018 №169. Судом встановлено, що Позивачка 02.07.2003 року у встановленому порядку звернулась до Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори із заявою №737 про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON], що складається з 1/3 частки житлового будинку в [ADDRESS], що була особистою власністю померлої. Однак, свідоцтво на право на спадщину за законом саме на житловий будинок із побутовими подвір'ями Позивачка не отримала. Суд погоджується із доводами представника позивача про те, що положення Цивільного кодексу України 1963р, що діяв на час подання заяви про прийняття спадщини не обмежує особу у часі саме під час видачі свідоцтва на право на спадщину. При цьому зазначає, що до правовідносин щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] застосовуються положення ст. 548 ЦК Української РСР від 18.07.1963р. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р (що діяла на момент подання заяви про прийняття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 15.02.2018 року через канцелярію суду представниками Відповідачів 1, 2 були подані відзиви на позовну заяву. У відзивах на позовну заяву представники Відповідачів 1, 2 посилаються на відсутність у Позивачки зареєстрованих прав на спадкове нерухоме майно, на неподання заяви про прийняття спадщини, недоведеність порушених прав, фактичну відсутність будівлі, на відсутність зареєстрованих прав на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав (інформаційна довідка №58189240), на розроблений та погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на порушення підвідомчості цієї справи. Згідно із ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З мотивувальної частини рішення Сартанської селищної ради м.Маріуполь Донецької області №7/12-112 від 21.10.2016 (а.с. 72-73) вбачається наступне. Рішенням Сартанської селищної ради від 11.03.2016 №7/6-57/1 громадянці [PERSON] дозволена розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1500 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. На підставі вказаного рішення для [PERSON] розроблений і погоджений в установленому порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.193-247). Згідно викопіювання із генерального плану міста (а.с. 205), розробленого комунальний підприємством «МіськАрхБюро» у 2016р., на замовлення [PERSON], на земельній ділянці по [ADDRESS] позначені межі існуючої зруйнованої будівлі. Розробником викопіювання не зазначено ступінь руйнації будівлі, а лише вказано на необхідність здійснення запиту до БТІ щодо належності земельної ділянки. Рекомендація комунального підприємства «МіськАрхБюро» щодо отримання інформації із органів БТІ [PERSON] врахована не була, а до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки була долучена лише інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №58189240 від 26.04.2016 (а.с.213), в якій вказано про відсутність зареєстрованих речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.1 договору №25 від 28.04.2016 року на виконання проектно-вишукувальних робіт із складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.236-238), укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON], іменованим «Виконавець», та [PERSON], іменованою «Замовник», «Замовник» зобов'язаний впродовж п'яти робочих днів з дня підписання Договору призначити свою відповідальну особу, видати технічне завдання та надати вихідні данні (засвідчені у встановленому порядку), необхідні для виконання робіт. З умов договору вбачається, що обов'язок щодо надання повної та достовірної інформації покладається саме на «Замовника». Враховуючи вихідну інформацію, надану «Замовником», до проекту землеустрою було долучено лише інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, інформація (межі) щодо можливої наявності будівель та споруд на земельній ділянці, що була запроектована до відведення, була зазначена у викопіюванні із чергового кадастрового плану (а.с.216) та кадастровому плані земельної ділянки (а.с.221), які є невід'ємними частинами проекту землеустрою. Судом встановлено, що Положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке затверджене Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 р., втратило чинність відповідно до нової редакції Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Новий порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до норм Закону України «Про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набрав чинності 01.01.2013 р. Законом не передбачено обов'язок осіб, право власності та інші речові права яких, зареєстровані до 01.01.2013 р., звертатися до державного реєстратора (нотаріуса) з метою перереєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно в порядку, передбаченому Законом. Не надання повної та достовірної інформації щодо наявності про зареєстровані права на нерухоме майно до 01.01.2013 року розробнику землевпорядної документації - фізичній особі-підприємцю [PERSON] мало наслідком складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без врахування зареєстрованих прав на нерухоме майно Спадкодавця. Враховуючи наведене, суд не може врахувати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як належний та допустимий доказ відсутності будівель та споруд на запроектованій до відведення земельній ділянці по [ADDRESS]. Як роз'яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У пунктах 1, 2 частини першої статті 549 ЦК УРСР зазначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Таким чином, суд, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов висновку, що Позивачка, проживаючи разом із спадкодавцем по [ADDRESS], станом на час його смерті, та подавши заяву про прийняття спадщини, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном. Відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права на спірну земельну ділянку та на житловий будинок, що на ній розташований, не дає підстав для висновку про відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] Враховуючи положення ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р (що діяла на момент подання заяви про прийняття спадщини) суд дійшов висновку, що Позивачка є такою, що фактично прийняла спадщину у вигляді житлового будинку з належними до нього побутовими подвір'ями, що знаходяться в [ADDRESS], на земельній ділянці. Судом критично оцінюються посилання Відповідачів на відсутність будівель та споруд на земельній ділянці [ADDRESS] на час інвентаризації 21.12.2017 та 30.11.2017 (лист МКП «Маріупольське БТІ» від 18.12.2017 №4569, пояснення техніка з технічної інвентаризації нерухомого майна [PERSON].). Судом встановлено, що ані Позивачем, ані Відповідачами не проводилась технічна інвентаризація будівель та споруд на час прийняття оскаржуваного рішення, як наслідок в матеріалах справи відсутні докази наявності або відсутності будівель та споруд на земельній ділянці із визначенням ступеню їх зносу (руйнації), як станом на подання заяви про прийняття спадщини, так і на час прийняття оскаржуваного рішення. Технічна інвентаризація, проведена МКП «Маріупольське БТІ» та техніком з технічної інвентаризації [PERSON] була проведена після набуття права власності на спірну земельну ділянку Відповідачем 2. При цьому, державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] не скасована та є чинною. Водночас, у своїх запереченнях на позовну заяву представник Сартанської селищної ради м. Маріуполь Донецької області посилається на те, що враховуючи відсутність свідоцтва на право на спадщину за законом та відсутність зареєстрованих речових прав на нерухоме майно за позивачкою, [PERSON] є такою, що не прийняла спадщину у встановленому порядку. Суд погоджується із доводами представника Позивача, що у разі неприйняття спадщини Позивачкою, для Сартанської сільської ради м.Маріуполь Донецької області настають правові наслідки, передбачені ст. 1277 Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 1277 Цивільного кодексу України (в редакції від 20.09.2016) встановлено, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Особи, які мають право або зобов'язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 831/19569, реєстратор зі Спадкового реєстру на письмовий запит видає будь-якій особі у разі пред'явлення нею свідоцтва про смерть або іншого документа, що підтверджує факт смерті заповідача, спадкодавця, - витяги зі Спадкового реєстру про наявність (відсутність) посвідченого заповіту і спадкового договору, заведеної спадкової справи та виданого свідоцтва про право на спадщину. Водночас особи, які мають право або зобов'язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на безоплатне одержання інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (далі - Реєстр) про державну реєстрацію смерті громадян (частина восьма статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон)). Відділами реєстрації актів цивільного стану здійснюється видача довідок, що складаються у формі витягів з Реєстру (пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян» від 22.08.2007 № 1064). На письмові запити, зокрема, органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб) видаються (отримуються) повні витяги, перелік яких встановлений пунктом 3.4 Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 № 1269/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.07.2008 за № 691/15382), зокрема повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (додаток 16 до цієї Інструкції). Судом також встановлено, що Сартанська селищна рада м.Маріуполь Донецької області не робила відповідний запит та не долучала до матеріалів оскаржуваного рішення витяг з реєстру актів цивільного стану, витяг із Спадкового реєстру та не зверталась до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Враховуючи, що державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] не скасована на спірні правовідносини поширюються вимоги розділу І книги третьої Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 346 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно із ст. 347 Цивільного кодексу України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Крім того, відповідно до ст.53 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ніщо в цій Конвенції не може тлумачитись як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Чинні процесуальні норми надають можливість застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року№ 475/97-ВР, та практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. "На підставі" - означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. "У межах повноважень" - означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. "У спосіб" - означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.» Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Крім того, відповідно до ст.53 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ніщо в цій Конвенції не може тлумачитись як таке, що обмежує чи уневажнює будь-які права людини та основоположні свободи, які можуть бути визнані на підставі законів будь-якої Високої Договірної Сторони чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до п. 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України Конституції України від 16.04.2009, № 7-рп/2009 у справі за конституційним по-данням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, час-тин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом не приймаються доводи Відповідачів про підвідомчість спірних правовідносин адміністративному судочинству. У постанові ВСУ від 11.11.2014 у справі №21-493а14, зроблено висновок, що «в разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передання земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне». Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судової палати в адміністративних справах ВСУ від 9 лютого 2016 року №21-5465а15. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Outcome: approved