Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 24387.66 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07.11.2016 року позивач та відповідач по справі уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 4566.92 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитні кошти [PERSON] отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 15.07.2019 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в сумі 24387.66 грн., що складається з наступного: 4566.92 грн. - заборгованість за кредитом; 1617.83 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5480.10 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 12722.81 грн. - штраф відповідно до умов п. 2.2 Генеральної угоди. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 24.09.2019 року. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов АТ КБ "ПриватБанк" підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з запропонованими позивачем «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складають між ним та банком кредитний договір, що стверджується підписом у заяві. Відповідно до п.п. 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6. Договору, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором. На підставі п.2.1.1.5.5 Умов та правил позичальник зобов`язується погашати заборгованість за отриманим кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.2.1.1.5.7 договору, а у разі невиконання зобов`язань за договором, у відповідності до п.2.1.1.5.6, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди банку. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, суму коштів не повернув та ухиляється від її сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається із п. 2.2 Генеральної угоди від 07.11.2016 року у випадку прострочення позичальником строків сплати кредиту на 32 дні, то позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 12722.81 грн.. Верховний Суд своєю Постановою від 03.04.2019 року по справі №482/1605/15, скасовуючи рішення апеляційної інстанції зазначив, що скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що стягнення з відповідача пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) у цій справі стосується одного й того ж порушення позичальником умов договору, оскільки, зважаючи на викладене вище, пеня та штраф нараховується за різні порушення умов кредитного договору. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням особою взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, заборгованість за тілом кредиту та за процентами, а також неустойка підлягає стягненню на користь банку. Разом із тим із позовних вимог вбачається, що останній зазначав, що за неналежне виконання умов договору відповідач має заборгованість перед позивачем, до складу якої відноситься заборгованість за пенею та комісією у розмірі 5480.10 грн. У розрахунку заборгованості зазначена лише комісія в сумі 5480.10 грн. Однак, встановивши в кредитному договорі умову про сплату комісії, яка фактично пов`язана з обслуговуванням кредиту, позивач ні в умовах договору, ні в позовній заяві не аргументував, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, та просить стягнути з відповідача суму комісії за послуги, що супроводжують кредит та об`єднав їх із заборгованістю за пенею, що позбавляє можливості суду встановити за що саме позивач нарахував та просить стягнути із відповідача вказану суму. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному Стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Згідно з положеннями ч.,ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Із матеріалів вказаної справи вбачається, що відповідач отримав саме кредит на споживчі цілі. Враховуючи вказані висновки та норми чинного законодавства суд приходить до переконання, що не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення коштів із особи, які нараховані позивачем на не зрозумілих підставах чи нарахування яких належним чином не аргументовано. За таких обставин, враховуючи те, що із заявлених вимог позивача не можливо встановити за що саме до суми боргу включена сума коштів у розмірі 5480.10 грн., суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується решти суми боргу, суд, при розгляді вказаної справи бере до уваги, що відповідач користувався вказаними коштами, що стверджується матеріалами справи, тобто використовував їх на власний розсуд, а тому суд вважає, що відповідач знав, що кошти взяті в борг та підлягають поверненню на умовах визначених позивачем, які до того ж самим відповідачем не оспорювались та не заперечувались. Окрім того відповідач до суду із позовною заявою про розірвання вказаного кредитного договору не звертався. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач належним чином не виконував умови договору, заборгованість не погашає та ухиляється від їх повернення, а матеріали справи доказів, які б спростовували вказані обставини не містять, а тому у суду є всі підстави для стягнення заявленої позивачем суми заборгованості за кредитом у примусовому порядку. При цьому розмір заборгованості складає 18907.56 грн., що складається з наступного: 4566.92 грн. - заборгованість за кредитом; 1617.83 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12722.81 грн. - штраф відповідно до умов п. 2.2 Генеральної угоди Суд також вважає, що з відповідача необхідно стягти судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, сплата якого стверджуються платіжним дорученням від 17.07.2019 року. На підставі зазначеного та

Outcome: partial