Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] Миколайолвич в позові вказує, що в листопаді 2016 року дізнався про можливість отримати право на земельну частку (пай), так як його мама [PERSON], яка померла 26 листопада 1997 року, мала право на отримання земельної частки (паю) на рівні з іншими членами КСП «імені Калініна», але не отримала його, і тому її необхідно поновити в списках на отримання права на земельну частку (пай). А так, як позивач являється спадкоємцем після померлої матері, то має право на належну їй частку (пай) в порядку спадкування за законом. Враховуючи вищезазначене, позивач просить суд поновити у списках на отримання права на земельну частку (пай) [PERSON], визнати за позивачем право на земельну частку пай) в порядку спадкування за законом та зобовязати [PERSON] РДА видати позивачу сертифікат на право на земельну частку (пай). Позивач [PERSON] подав заяву, в якій зазначає, що так як на призначений час не може зявитись за станом здоровя, а його представник адвокат [PERSON] задіяний в інших процесах в м. Запоріжжя, то просить розглядати справу без його участі, на позовних вимог наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без участі представника райдержадміністрації, надав заперечення проти позову. В своїх запереченнях відповідач зазначив, що список громадян, як додаток до державного акта, формувався самим підприємством відповідно до статуту, розглядався і затверджувався загальними зборами (зборами уповноважених) членів підприємства та підписувався головою сільськогосподарського підприємства та головою місцевої ради. Розпорядження земельними ділянками, що перебували у колективній власності громадян, здійснювалося за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Якщо громадянина помилково (безпідставно) було не внесено до списку-додатку до державного акта на право колективної власності на землю до проведення розпаювання і видачі сертифікатів, йому необхідно було звернутися до зборів співвласників із питанням щодо внесення особи до списку-додатку. Якщо розпаювання земель вже було проведено, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання. Вищезазначене неодноразово пояснювалося спеціалістами райдержадміністрації на загальних зборах членів КСП імені Калініна, які проводилися при розпаюванні землі та пояснювали, що при ситуації, коли колективне сільськогосподарське підприємство вже реформоване і рішення загальних зборів не мають юридичної сили, заяви про відновлення права громадян на земельну частку (пай) розглядаються комісією по реформуванню, яка припиняє свою діяльність тільки після повного закінчення процесу реорганізації, розподілу і фактичної передачі всього майна, боргових зобовязань і земель КСП новим власникам. Рішення про припинення діяльності комісії оформляється протоколом, дата підписання якого є кінцевою датою прийняття заяв до сільськогосподарського підприємства про встановлення членства в КСП та прав на земельну частку (пай). Крім того після закінчення роботи комісії по реформуванню колективного сільськогосподарського підприємства, всі заяви про відновлення прав громадян на земельні частки (паї) подавалися до селищної ради та підлягали сесійному розгляду про що друкувалося в районній газеті «Нива» виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради. Протягом 20 років [PERSON] не звертався ні до правління КСП, ні до створеного ПСП ім. Калініна, а ні до органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. Тому відповідач просить застосувати строк позовної давності і відмовити позивачу у позові через пропуск строку. Представник третьої особи [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечує. Вивчивши матеріали справи, суд, вважає про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.ст.\~3,\~4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення. Статтями 1216 та 1218\~ЦК України\~передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV від 05 червня 2003 року\~основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності з п.2\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям"\~право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно\~Указу Президента України від 10 листопада 1994 року N 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва", членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката. За змістом ст.ст.\~22,\~23 ЗК України\~(в редакції 1990 року) та\~Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю: одержання КСП цього акта. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Судом встановлено, що 05 грудня 1994 року КСП імені Калініна отримало Державний акт на право колективної власності на землю серія ЗП 00067, (а.с.47,48) згідно якого відповідно до розпорядження представника Президента України від 22 червня 1994 року б/н колективному сільськогосподарському підприємству імені Калініна смт. Чернігівка Чернігівського району передано у\~\~колективну власність 5513,0 гектара землі для ведення сільськогосподарського виробництва. Отже право на одержання земельної частки (паю) у [PERSON] виникло з 05 грудня 1994 року - з моменту видачі КСП імені Калініна державного акта про право колективної власності на землю, членом якого вона була, оскільки земельна ділянка передавалась у колективну власність юридичній особі. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі\~статтею 25 ЗК України\~при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Невнесення до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7\~Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих\~\~у\~\~колективну\~\~власність\~\~ сільськогосподарським підприємствам і організаціям"\~має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року № 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Відповідно до частин першої та п'ятої\~статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256 ЦК\~визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. З позову вбачається, що про порушення права спадкодавця [PERSON] на отримання земельної частки (паю) стало відомо ще 05 грудня 1994 року, з моменту отримання Державного акт на право колективної власності на землю серія ЗП 00067 КСП імені Калініна. В свою чергу, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду\~\~лише 31 серпня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права. Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено. Позивач не надав переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, через які не мав можливості занадто тривалий час реалізувати свої права особисто або через представника. При розгляді справи представником відповідача [PERSON] РДА, надано суду заперечення, яке містить клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки суду не надано документів на підтвердження поважності його пропуску. Відповідно до абз. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.\~\~\~\~ Відповідно до ч.3, 4\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed