Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

25.11.2019 року позивач [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва із позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона перебувала з відповідачем по справі в шлюбі, зареєстрованому 22.11.2008 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 622. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.09.2012 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.08.2018 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 14.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На теперішні час відповідач проживає на території Російської Федерації і наполягає на переїзді до нього дитини, що не відповідає найвищим потребам доньки. Дівчинка навчається в Україні в школі, має багато друзів, родичів, тощо. Має комфортні умови проживання разом з матір"ю, тому має бажання залишитися з матір"ю і проживати разом із нею. На підставі зазначеного позивач звернулася з даним позовом до суду для вирішення питання проживання дитини з матір"ю. В судове засідання сторони, повідомленні своєчасно та належним чином не з`явилися. Позивач надала до суду заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила про їх задоволення. Відповідач надав до суду заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи також надала до суду заву про слухання справи в її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала також надала до суду Висновок про доцільність залишення дитини з матір`ю. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази додані до неї, взявши до уваги заяви від сторін по справі, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, зареєстрованому 22.11.2008 року Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 622. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.09.2012 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.08.2018 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 14.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На теперішні час відповідач проживає на території Російської Федерації і наполягає на переїзді до нього дитини, що не відповідає найвищим потребам доньки. Дівчинка навчається в Україні в м. Миколаєві у школі, має багато друзів, родичів, тощо. Має комфортні умови проживання разом з матір"ю, тому має бажання залишитися з матір"ю і проживати разом із нею. З Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вбачається, що на даний час малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради обстежені умови проживання сім`ї, про що складений відповідний акт. Відповідно до наданих документів [PERSON] працює в ТОВ «Південьнафтозбут» та має постійний дохід. За місцем проживання характеризується позитивно. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Батько дитини, [PERSON] , проживає за межами України, в Російській Федерації, з 2014 року, з дитиною спілкується та сплачує аліменти на її утримання. Спеціалісти служби спілкувалися з батьком засобами телефонного зв`язку, також [PERSON] надав письмове пояснення, в якому не заперечує щодо проживання дитини разом з матір`ю. Питання визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 03 березня 2020 року. Виходячи з вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 19, 141, 153, 157, 158, 161, 257, 263 Сімейного кодексу України, п.72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.08 № 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини", беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дитини, проявляють турботу до неї, проте повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо щоденного утримання та виховання лише мама дитини. Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що позивач одноособово утримує дочку, піклується про неї на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а батько дитини частково сомоусунувався від вказаних обов`язків, що ним визнається, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дочки сторін з матір`ю до досягнення нею чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При розгляді спору щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, її віку, враховуючи при цьому сталі соціальні/родинні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн.,

Outcome: approved