Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5030 гектарів (кадастровий номер 0522286400:04:000:0916), яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. 12.07.2006 року матір позивача від імені останньої уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" (далі ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро", орендар, відповідач) Договір оренди землі № 142 (далі Договір) строком на 10 років, предметом якого є вищевказана земельна ділянка. 27.12.2010 року позивач уклала з ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" Додаткову угоду до Договору оренди землі № 142 від 12.07.2006 року (далі Додаткова угода), якою внесено зміни щодо строку дії Договору, а також розміру орендної плати. В подальшому на підставі Договору оренди землі № 142 від 12.07.2006 року та Додаткової угоди від 27.12.2010 року, ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" зареєструвало в Державному реєстрі речових прав право оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 20 років. На момент підписання Додаткової угоди [PERSON] ([INFO]) була неповнолітньою, а тому на вчинення правочину щодо нерухомого майна їй слід було отримати згоду батьків і дозвіл органу опіки та піклування. Оскільки при укладені Додаткової угоди вимоги частини 2 статті 32 ЦК України дотримані не були, позивач вважає Додаткову угоду нікчемною, у звязку з чим просить суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Представник позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити. Представник ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" подав до суду письмові заперечення в яких вказав, що підстав для застосування наслідків недійсності правочину не має, оскільки угода є оспорюваною. Після досягнення повноліття позивач схвалила вчинений нею правочин, оскільки щорічно отримувала від орендаря орендну плату в розмірі, який визначений Додатковою угодою, а тому підстав для визнання правочину недійсним не має. Представник просив суд застосувати наслідки сливу строку позовної давності. В судовому засіданні представник ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" просив суд в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] надіслала до суду письмові пояснення в яких вказала, що здійснила державну реєстрацію прав оренди за Додатковою угодою від 27.12.2010 року до Договору оренди землі № 142 від 12.07.2006 року у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Вказану справу просила розглянути у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив, що [PERSON] (дошлюбне прізвище "Печенюк") [PERSON] ([INFO]) є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5030 гектарів (кадастровий номер 0522286400:04:000:0916), яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №673003, який видано Липовецькою районною державною адміністрацією 12.07.2006 року (а.с. 6). 12.07.2006 року матір позивача від імені останньої уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс-Агро" Договір оренди землі № 142 строком на 10 років, предметом якого є вищевказана земельна ділянка. Вказаний Договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП "Центр ДЗК" 29.05.2007 року за № 040786400078 (а.с. 8 на звороті). 27.12.2010 року позивач уклала з ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" Додаткову угоду до Договору оренди землі № 142 від 12.07.2006 року (а.с. 11), якою внесено зміни щодо строку дії Договору, а також розміру орендної плати. В подальшому на підставі Договору оренди землі № 142 від 12.07.2006 року та Додаткової угоди від 27.12.2010 року, ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" зареєструвало 01.12.2015 року в Державному реєстрі речових прав право оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 20 років, підтвердженням чого є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №48822933 (а.с. 12). Судом встановлено, що на момент вчинення Додаткової угоди позивач була неповнолітньою, згоди батьків і дозволу органу опіки і піклування на вчинення зазначеного правочину не отримувала. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Вказуючи на нікчемність правочину, позивач та її представник посилаються на положення ст. 221 ЦК України, яка регламентує правові наслідки вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (ч.2 ст.6 СК України). Оскільки на момент укладення Додаткової угоди позивач була неповнолітньою, приписи статті 221 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Дія частини 1 статті 224 ЦК України поширюється на правочини, вчиненні опікунами особи, над якою встановлено опіку або особою, над якою встановлене піклування за згодою піклувальника, але без дозволу органу опіки і піклування. Перелік таких правочинів визначений приписами статті 71 ЦК України. Позивач не надала суду доказів встановлення над нею опіки або піклувальння, у зв'язку з цим суд дійшов висновку, що приписи частини 1 статті 224 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (ч.2 ст. 32 ЦК України). Правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків, піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи (ч.2 ст. 222 ЦК України). З зазначеного слідує, що Додаткова угода є оспорюваним правочином, що свідчить про необґрунтованість заявлених вимог. 26.10.2011 року [PERSON] досягла повноліття, у звязку з чим набула повну цивільну дієздатність. В подальшому позивач схвалила вчинений нею правочин, оскільки щорічно отримувала від ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" орендну плату в розмірі, який визначений Додатковою угодою. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд вважає, що факт вчинення позивачем правочину за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків і органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення призвело до порушення права особи, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини. Позивач не надала доказів, що вчинений нею правочин порушує її права. Вирішуючи за заявою представника ТОВ "Концерн "Сімекс-Агро" питання про дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з відповідним позовом, судом встановлено наступне. Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч. 4 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК позовна давність установлюється тривалістю в три роки. З зазначеного слідує, що для [PERSON] як сторони правочину (Додаткової угоди) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день її повноліття, тобто 26.10.2011 року, оскільки на день вчинення оспорюваного правочину вона була неповнолітньою. Позивач звернулась з позовом до суду 21.11.2016 року, тобто по спливу трьох років з дня досягнення повноліття. Доводи позивача, що про існування Додаткової угоди їй стало відомо 22.08.2016 року спростовуються даними, які вказані в пункті 3 Додаткової угоди в якому зазначено, що один примірник угоди знаходиться в орендаря, тобто [PERSON] Про обізнаність зі змістом угоди свідчить і підпис позивача. Оскільки причини пропущення позовної давності, які навела позивач є неповажними, суд дійшов висновку, що [PERSON] пропустила строк позовної давності. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі"). З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю, у звязку із чим наслідки спливу строку позовної давності застосуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed