Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач, [PERSON], 01.07.2016 року звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в уточненій редакції якого від 03.04.2017 року просить визнати недостовірною інформа цію, опубліковану 23.05.2016 року на веб-ресурсі Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» (далі ТОВ«ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ») про його причетність до дорожньо-транспортної події, яка міститься у заголовку до статті «Пенсионерка, которая прострадала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы» ( електронна адреса статті http://1tv.kr.ua/news/4073); зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб , як вона була поширена; стягнути моральну шкоду з відповідача на його користь 10000,00 грн. та відшкодувати судові витрати у справі. Позов обґрунтовано тим, що 23.05.2016 року на веб-ресурсі ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» опублікована стаття «Пенсионерка, которая простардала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы» , в якій зазначено , що «8 декабря 2015 года в районе 16-ой городской больницы произошла авария. Легковой автомобиль подрезал маршрутку. Автобус резко затормозил, чтобы избежать столкновения. В это время в салоне упала 84-летняя женщина. По словам водителя маршрутки и очевидцев, за рулем легковушки был депутат горсовета [PERSON], лидер «Силы людей», [PERSON]. Сам депутат своё участие в ДТП отрицает. Однако позже стало известно, [PERSON] вместе со своим юристом отвез пострадавшей 1200 гривен и потребовал дать расписку в отказе от претензий к нему». Позивач вважає, що стаття не містить жодних доказів його причетності до зазначеної справи, окрім субєктивних міркувань та висловлювань, які в свою чергу є звичайним та принизливим наклепом, така недостовірна інформація підриває його авторитет та довіру виборців до нього, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як політика та громадського діяча, тому він звернувся до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] ( договір про надання послуг адвоката від 22.05.2016 року) /а.с.16,17,43/ в судовому засіданні підтримав позов, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив позов задовольнити, зазначив, що розміщенням даної інформації, яка не відповідає дійсності позивачу завдано немайнової (моральної) шкоди, оскільки він, як порядна та чесна людина протягом часу перебування на посаді депутата Криворізької міської ради додає максимум зусиль для забезпечення законності, боротьби з корупцією та економічного процвітання [PERSON], така недостовірна інформація підриває його авторитет та довіру виборців до нього. Представник відповідача [PERSON] (договір №01/25.07 АО про надання адвокатських послуг від 25.07.2016 р.) /а.с.30,31,41,80,81/ в судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись на те, що ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» не є власником веб-сайту, на якому розміщено інформаційний матеріал, тому є неналежним відповідачем; позивачем не визначено особу, яка є поширювачем інформації; не зазначено, яку саме інформацію у заголовку статті він просить визнати недостовірною та яким чином вона завдала шкоди честі, гідності та його діловій репутації; факт ДПТ підтверджується відповіддю прокуратури про відкриття кримінального провадження та вручення повідомлення про підозру позивачу; інша інформація, що міститься у заголовку та статті є оціночним судженням, тому не є предметом судового захисту; просила у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України\~на сторін покладено обов'язок доказування обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Так, судом встановлено, що 23.05.2016 року на веб-ресурсі ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» опублікована стаття «Пенсионерка, которая простардала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы» , в якій зазначено , що «8 декабря 2015 года в районе 16-ой городской больницы произошла авария. Легковой автомобиль подрезал маршрутку. Автобус резко затормозил, чтобы избежать столкновения. В это время в салоне упала 84-летняя женщина. По словам водителя маршрутки и очевидцев, за рулем легковушки был депутат горсовета [PERSON], лидер «Силы людей», [PERSON]. Сам депутат своё участие в ДТП отрицает. Однако позже стало известно, [PERSON] вместе со своим юристом отвез пострадавшей 1200 гривен и потребовал дать расписку в отказе от претензий к нему» ( електронна адреса статті http://1tv.kr.ua/news/4073)/а.с.9/. Згідно роз'яснень, наданих у п.2\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» ( далі Постанова),\~\~при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосувати положення\~Конституції України,\~Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК), законів України від 16 листопада 1992 року №2782-ХП «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (далі - Закон про пресу), від 2 жовтня 1992 року №2657-ХП «Про інформацію», від 21 грудня 1993 року №3759-ХП «Про телебачення і радіомовлення (у редакції Закону від 12 січня 2006 року №3317-IV), від 23 вересня 1997 року №540/97-ВР «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів»\~\~та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносини. Крім того, враховуючи положення\~статті 9 Конституції України\~та беручи до уваги ратифікацію\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття\~Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року №9\~№ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з п. 12 \~Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Позивач [PERSON] є депутатом міськради від Криворізької міської організації політичної партії «Сила Людей», що вбачається з інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті виконкому Криворізької міської ради /а.с.37/. ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» (код ЕДРПОУ 39865405) є юридичною особою, яка здійснює виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм; видання звукозаписів; діяльність у сфері телевізійного мовлення (КВЕД 59.11, 59.20, 60.20) /а.с.32-34/; ліцензія №НР №00565-м з 26.08.2015 року по 26.08.2025 року, формат інформаційно-розважальний /а.с.38/; територія розповсюдження Довгинцівський, Інгулецький, Центрально-Міський, Дзержинський, Саксаганський райони м.Кривого Рогу Дніпропетровської області /а.с.38,39/. За даними Департаменту «Центр компетенції» (Центр компетенції УЦПНА) №39-ДР-ЦК від 07.11.2016р. власником веб-сайту 1tv.kr.ua є ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ», реєстратором доменного імені 1tv.kr.ua, яким адресується веб-сайт http://1tv.kr.ua є [PERSON] /а.с.67-69/. Таким чином, суд вважає ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ» належним відповідачем у справі. Право висловлювати судження, оцінку, думку закріплено у\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства, і гарантовано\~ст. 43 Конституції України. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) України»\~свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються\~Конституцією України\~і відповідно до цього\~Закону\~означають право кожного громадянина вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку відкриту за режимом доступу інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації. Статтею 32 Конституції України\~передбачено захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Разом з тим\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Розміщення статті «Пенсионерка, которая пострадала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы» на веб-сайті http://1tv.kr.ua не заперечується відповідачем. Позивач [PERSON] вважає, що розміщенням даної інформації, яка на його думку, не відповідає дійсності йому завдано немайнової (моральної) шкоди. З дослідженого в судовому засіданні відеозапису телепередачі «[PERSON] на один» (ТОВ «ПЕРШИЙ МІСЬКИЙ ТЕЛЕКАНАЛ. КРИВИЙ РІГ»), що вийшла в ефір 28 грудня 2015 року під назвою «[PERSON], депутат горсовета от «Силы людей», вбачається, що [PERSON] заперечує свою причетність до ДТП, пояснив, що нічого не чув, не бачив, не знав. Через великий проміжок часу був повідомлений поліцією про ДТП, після чого звернувся до лікарні, щоб дізнатися про стан постраждалої жінки, якій потім надав матеріальну допомогу в розмірі 1200,00 грн., в міру своїх можливостей, як допомогу на лікування людині в нужді, а не у звязку з тим, що вважав себе винним у ДТП. Просив, а не вимагав, жінку надати розписку, щоб захистити себе від можливих маніпуляцій у подальшому, оскільки причетним себе до ДТП не вважає. Викладення свого бачення даної ситуації у телепередачі розцінює як право на відповідь /а.с.56/. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості ( п.19 Постанови). Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Оціночне судження с висновком, отриманим в результаті інтелектуальної (логічної) обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв'язків між зазначеними джерелами інформації. Тому будь-яким шляхом неможливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що зміст заголовку та інформація, викладена відповідачем в статті «Пенсионерка, которая прострадала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы», складається з коментарів опитаних респондентів, а саме адвоката потерпілої, водія маршрутного таксі, очевидців, щодо дорожньо-транспортноі пригоди, що сталась 8 грудня 2015р. о 09:00 год. в районі будинку № 35 по вул. Мусоргського в м. Кривому Розі, за участі маршрутного таксі та автомобіля Dасіа темно-синього кольору, її наслідків, відповідно узагальнення цих коментарів відображено в заголовку до статті, що підпадає під поняття оціночне судження. Позивачем в позовній заяві не зазначено, яку саме інформацію, що міститься у заголовку він просить визнати недостовірною. Однак, з інтервю в телепередачі «[PERSON] на один» вбачається, що позивач заперечує свою причетність до ДТП. Разом із тим, з відповіді Криворізької місцевої прокуратури №3 за вих..№156-16 від 01.08.2016 року вбачається, що 08.12.2015р. до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення № 12015040230000659 за ч. 2 ст. 286 КК України за фактом дорожньо-транспортної пригоди, в якій потерпілій [PERSON] завдано тяжких тілесних ушкоджень; 27.07.2016р. [PERSON] вручено повідомлення про підозру вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України./а.с.36/. В судовому засіданні встановлено, що на теперішній час, кримінальне провадження №12015040230000659 за ч. 2 ст. 286 КК України перебуває на розгляді в Тернівському районному суді и. [PERSON] (суддя - Демиденко Ю.П., справа №215/3903/16-к, провадження №1-кп/215/184/17), сторонами провадження є : обвинуваченим - [PERSON], потерпіла - [PERSON], що не заперечується сторонами. Отже, на час розгляду цього позову вина позивача у вчиненні правопорушення судом не встановлена, однак можлива причетність до ДТП підтверджується офіційними документами, тому у суду відсутні підстави для визнання такої інформації недостовірною. З огляду на положення статті 32 Конституції України ( 254к/96-ВР ), судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК ( 435-15 ), порушених у зв'язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Також, п.15 Постанови судам розяснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Підсумовуючи викладене, судом не встановлено сукупність чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позову, оскільки судом не встановлено висвітлення відповідачем недостовірної інформації та порушення немайнових прав позивача. Крім того, суд вважає, що навіть у разі причетності позивача до ДТП, дискредитує та підриває довіру виборців до нього, не сама участь у ДТП (оскільки позивач є людиною), а обставини при яких сталося ДТП та його поведінка після ДТП. Згідно зі ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. З обмеженнями, зазначеними у ч. 2 ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свобода гарантується не лише для позитивно сприйнятих і необразливих висловлювань, але й для таких, що ображають, обурюють, викликають неспокій, шокують і хвилюють державу або будь-яку частину її населення, цього потребують плюралізм, толерантність і відкритість демократичного суспільства. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~ст.. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Крім того, у ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 р. на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися „виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та конституційними гарантіями і судовим захистом права на спростування недостовірної інформації, з іншого боку. Позивач [PERSON] є депутатом міськради, тобто публічною особою, особливий статус якої у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя, а тому він є відкритим для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. За таких обставин, викладене у заголовку статті ««Пенсионерка, которая прострадала в ДТП с участием лидера криворожской «Силы людей» [PERSON], признана инвалидом первой группы» судження про причетність позивача до ДТП відповідало інформації, яка була у розпорядженні відповідача на час виходу статті, відповідач в статті посилався на джерело інформації, а саме адвоката потерпілої, водія маршрутного таксі, очевидців, щодо дорожньо-транспортноі пригоди, тобто є оціночним судженням, крім цього зазначена інформація підтверджена офіційними документами, тому позов задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача про спростування недостовірної інформації, способу її спростування та відшкодування моральної шкоди завданої опублікуванням недостовірної інформації, суд вважає їх безпідставними та похідними від решти позовних вимог, тому вони не підлягають задоволенню. У звязку з відомою у задоволенні позову питання про відшкодування судових витрат не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed