Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 19 грудня 2001 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 08 січня 2003 року позивачу було пред'явлено обвинувачення, згідно якого його звинувачували в тому, що 24 листопада 2001 року приблизно о 16-30 годин на автошляху Дніпропетровськ-Мелітополь в районі 158 км відбулося зіткнення вітомобіля Хонда-акорд, державний номер: [NUMBER], під керуванням позивача [PERSON] та трактора ЮМЗ-3-6, державний номер: [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок якого пасажир автомобіля Хонда-акорд [PERSON] отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. В цей же день позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 24 квітня 2003 року злочин було перекваліфіковано на ч.2 ст.286 КК України та 21 лютого 2006 року позивачу було пред'явлене обвинувачення за даним злочином. Справу було направлено на розгляд до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, однак вина позивача була недоведена і справа повернута на додаткове розслідування. Обвинувачення було знову змінене на ч.1 ст.286 КК України і кримінальна справа неодноразово направлялася на розгляд до суду та поверталася на додаткове розслідування. Останній раз вона була повернута постановою суду від 22 червня 2011 року. Позивач зазначає, що слідчі, не дивлячись на суттєві розбіжності в показаннях учасників процесу та висновках експертів, всіляко їх не помічали та проводили розслідування однобічно. 26 липня 2013 року у зв'язку з набранням законної сили новим КПК України кримінальне провадження було зареєстровано до ЄРДР за №12013040390001852 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, хоча кримінальне провадження слід було закрити після останнього повернення справи на додаткове розслідування. В подальшому про жодні слідчі дії позивач не повідомлявся і лише після неодноразових звернень позивача до прокуратури Дніпропетровської області та Головного управління МВС України в Дніпропетровській області 20 вересня 2013 року кримінальну справу було закрито у зв'язку з недоведеністю вини позивача у вчиненні злочину. Позивач зазначає, що увесь вказаний час він перебував на підписці про невиїзд, а все майно знаходилося під арештом. Вказує на те, що все це негативно позначилося на звичайному способі життя позивача та обвежувало його життєві зв'язки, для поновлення яких необхідно докласти значних зусиль, позивач безпідставно був обмежений у вільному пересуванні протягом десяти років, не мав можливості належно використовувати та реалізовувати належні йому автомобілі Хонда-аккорд та Форд-Транзит, внаслідок чого вони значно знецінилися, а автомобіль Хонда-аккорд внаслідок ДТП взагалі не підлягає відновленню, але через неналежне розслідування позивач так і не отримав відшкодування завданих йому матеріальних збитків. Також незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинило шкоду діловій репутації позивача, призвело до нервових хвилювань, стресу. Позивач просить суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, в розмірі 520000,00 грн. Відповідач ГУНП України в Дніпропетровській області надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що у зв'язку з втратою чинності Закону України «Про міліцію», 02 липня 2015 року було прийнято Закон України «Про Національну поліцію» і міліція в Україні як державний орган перестав існувати. Отже, вказаний у позовній заяві відповідач ГУНП України в Дніпропетровській області не є належним, оскільки він не є правонаступником прав та обов'язків ГУМВС України, тому не може нести відповідальності за дії та рішення останнього. Також посилається на те, що підписка про невиїзд та відкриття кримінального провадження не є незаконними, якщо вони здійснювалися згідно норм діючого на той час законодавства. Крім того, зазначив, що позивач жодного разу не висловлював наміру виїхати за межі України та не звертався з таким проханням до слідчого. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач Державної казначейської служби України в особі Управління державної казначейської служби України у Синельниківському районі Дніпропетровської області надав суду письмові заперечення проти позову, де зазначив, що саме по собі Управління казначейської служби України не уособлює собою державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний Бюджет України, а згідно вимог діючого законодавства така шкода повинна відшкодовуватися за рахунок Держави з Державного Бюджету України через органи казначейства, тому казначейство не є належним відповідачем у справі. Також посилається на недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного доказу в підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв'язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв'язків. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що кримінальне провадження щодо нього здійснювалося більше десяти років, весь цей час він був обмежений у виїзді за межі України, хоча він родом з Молдови і там проживають його родичі. У 2013 році померла його рідна бабуся, але взяти участь у похованні він не зміг внаслідок заборони на виїзд за межі України. На даний час у Молдові проживає його батько похилого віку, з яким він також не міг бачитися більше десяти років. Його мати у 2003 році змушена була переїхати проживати в Україну, оскільки з батьком вона не проживала, а потребувала сторонньої допомоги внаслідок погіршення стану здоров'я, забезпечити яке позивач був позбавлений можливості за місцем постійного проживання матері у державі Молдова. Внаслідок постійних хвилювань погіршився стан здоров'я його дружини, що змусило лікуватися та нести затрати на придбання ліків. Також внаслідок тривалого розслідування кримінальної справи та перебування майна позивача під арештом він не зміг отримати відшкодування заподіяної йому шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Управління державної казначейської служби України у Синельниківському районі Дніпропетровської області Павлов В.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та підтримав письмові заперечення проти позову. Вважає, що органи казначейства не є належним відповідачем по справі, оскільки належним відповідачем є Держава Україна. Представник відповідача ГУНП України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився по невідомим суду обставинам. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті наступні докази: копія Акту авто товарознавчого дослідження від 12 грудня 2001 року; копія постанови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2011 року; копії постанов про закриття кримінального провадження від 20 вересня 2013 року; медична картка хворого; інші докази. Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що вимоги позивача до Державної казначейської служби України підлягають задоволенню, а вимоги позивача до ГУНП України в Дніпропетровській області не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2001 року Синельниківським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 24 грудня 2002 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 08 січня 2003 року позивачу пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і в цей день накладено арешт на все майно, належне позивачу [PERSON] 20 вересня 2013 року кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] було закрите у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання. У відповідності до ст.1176 ЦК України, ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу підписки про невиїзд, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю в діянні складу злочину або недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки 08 січня 2003 року він був притягнений до кримінальної відповідальності із застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд незаконно, так як 20 вересня 2013 року кримінальна справа органом досудового слідства закрита з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Як зазначено у ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду", питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. За наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, але не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням вимог розумності та справедливості, як того вимагає ч.3 ст.23 ЦК України. З урахуванням вище викладених обставин справи, суд вважає, що позивачу [PERSON] незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд спричинено моральну шкоду. Посилання представників відповідачів на той факт, що моральна шкода позивачем не доведена, суд вважає безпідставним, оскільки будь-яке порушення конституційного, цивільного права, чи охоронюваного законом інтересу спричиняє моральну шкоду. Предметом доказування в цьому випадку є глибина моральної шкоди, від якої залежить її розмір та форма відшкодування. Необгрунтованим є і посилання представника казначейської служби на те, що остання не є належним відповідачем у справі, оскільки саме вказана служба повинна відшкодувати завдану позивачу шкоду за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує, що [PERSON] був незаконно притягнений до кримінальної відповідальності і до нього незаконно був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд на протязі більше десяти років і зазначені обставини дійсно впливали на душевний стан позивача, змушували його нервувати, створили позивачу певних дискомфорт, порушили його звичайний уклад життя, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що моральна шкода позивачу була заподіяна. Також суд бере до уваги той факт, що позивач весь час перебування під слідством дійсно був обмежений у виїзді за межі України, хоча, як вбачається з наданих доказів, він родом з Молдови, де також народилася його мати [PERSON]. [INFO] року померла рідна бабуся позивача [PERSON] і обмеження позивача в пересуванні протягом тривалого часу та заборона виїзджати за межі України унеможливило взяти участь позивачу у похованні бабусі, що не може не спричинити душевних страждань. Також в суді не оспорювався факт того, що протягом тривалого часу, тобто більше десяти років, позивач був позбавлений можливості бачитися з батьком [PERSON], який мешкає у Молдові і є особою похилого віку - [INFO], про що свідчить копія паспорту останнього. Судом була оглянута медична картка дружини позивача, з якої вбачається, що внаслідок постійних хвилювань був погіршений стан її здоров'я. Не оспорювався у судовому засіданні і факт того, що мати позивача у 2003 році змушена була переїхати проживати в Україну у зв'язку з потребуванням сторонньої допомоги і неможливістю позивача таку допомогу надавати за місцем проживання у Молдові. Враховуючи час перебування [PERSON] під слідством і судом, подані докази заподіяння моральної шкоди, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає необхідним позовні вимоги до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити у повному обсязі в розмірі 520000,00 грн. Позовні вимоги позивача до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди не підлягають задоволенню, оскільки зазначений державний орган не є належним відповідачем по справі. Крім того, хоч позивач і включив вказаний орган в якості відповідача у позовній заяві, однак жодних вимог стосовно стягнення з нього моральної шкоди позивач не заявляв. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою частково. Судовий збір за подання зазначеної позовної заяви позивачем не сплачується, у зв'язку з чим і поверненню позивачу не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved