Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

22.09.2014 року позивач [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача та уточнивши вимоги просила визнати недостовірною інформацію, яка була в усній формі розповсюджена [PERSON] про: його опікунство над дітьми позивача; те, що [PERSON] є батьком дітей позивача; заборонити відповідачу розповсюджувати недостовірну інформацію про його опікунство над дітьми позивача та про те, що він є їхнім батьком; зобов'язати відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію невизначеному колу осіб у спосіб, в який вона була розповсюджена, тобто у усному порядку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що вона є матір'ю одиначкою та при народжені її дітей, запис про їх батька в Книзі реєстрації народження дитини Відділу реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було проведено у відповідності до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України за прізвищем позивача - [PERSON], а ім'я та по батькові батька було записано зі слів позивача - [PERSON]. Посилається, що [PERSON], в усній формі, серед знайомих позивача почав поширювати недостовірну інформацію про те, що він є батьком дітей останньої і здійснює над ними батьківську опіку, що не відповідає дійсності. Позивач стверджує, що [PERSON] не є батьком її дітей, а поширена ним недостовірна інформація є порушенням особистого немайнового права позивача на недоторканість особистого і сімейного життя. Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с.6-7). Судом також встановлено, що відомості про батька дітей було записано відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Позивач в своїй позовній заяві просить спростувати недостовірну інформацію, яку поширює відповідач про те, що він є батьком дітей позивача і здійснює над ними батьківську опіку, що не відповідає дійсності. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п.19. Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено і у ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, і гарантовано ст. 34 Конституції України. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Також, відповідно до п.18. Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" особа, право якої порушено, може обрати загальний чи спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України). Позивачем не надано доказів в підтвердження того, що відомості, які поширює відповідач, порушують особисті немайнові права позивача, в т.ч. і права її неповнолітніх дітей, завдають шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджають повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а відтак юридичний склад правопорушення, який би давав підстави для задоволення позову в частині захисту честі та гідності, відсутній. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідач, поширив недостовірну інформацію відносно позивача та її дітей, чим порушив їх права є безпідставними та необґрунтованими. З огляду на викладене, суд не приймає покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] Суд також вважає, що підстави для задоволення вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача спростувати поширену ним інформацію, відсутні, виходячи з того, що дана позовна вимога є похідною від визнання інформації недостовірною. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем [PERSON] позов не містить вимог про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, а тому в задоволенні позову, слід відмовити.

Outcome: dismissed