Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 03.07.2009 він придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . Того ж дня між сторонами укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 630 кв.м., цільове призначення - присадибна ділянка, розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки : 2310700000:01:037:0009. Вказані договори купівлі-продажу були посвідчені приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бедновою Н.В. На підставі договору купівлі-продажу будинку внесені виправлення до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] . Щодо присадибної земельної ділянки, право власності на яку позивач набув за договором купівлі-продажу, то приватний нотаріус Беднова Н.В. під час оформлення правочину у відповідності до встановлених на той момент вимог законодавства завізувала наданий відповідачкою державний акт на право власності па земельну ділянку серії ЯЕ №283916, що підтверджував її право власності, наступним записом: «Мною, [PERSON] , приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області за реєстровим номером 2343 03.07.2009 року посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, па підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] ». В теперішній час позивач має намір відчужити належні йому житловий будинок та присадибну земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , однак під час перевірки правовстановлюючих документів нотаріус роз`яснив, що інформація про право власності на земельну ділянку не внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За наслідками звернення державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] відмовила у проведенні державної реєстрації права власності у зв`язку з тим, що під час реєстраційних дій було зроблено пошуки в Єдиному реєстрі боржників та виявлено запис де зазначено боржником [PERSON] , номер виконавчого провадження 61897755. В той же час, за інформацією з сайту Автоматизованої системи виконавчого провадження \~ \~ \~ \~виконавче провадження №61897755 відкрите приватним виконавцем Дорошкевич В.Л. 22.04.2020 року, тобто через 11 років після укладення договору купівлі-продажу з відповідачкою. Просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 630 кв.м., кадастровий номер 2310700000:01:037:0009, цільове призначення (використання земельної ділянки присадибна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивачем під час укладення угоди купівлі продажу було вчинено всі дії сплачено грошові кошти, а також ним набуто право власності на зазначену земельну ділянку у відповідності до вимог законодавства, які діяли на той час, про що додатково зазначено в уточненій позовній заяві. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, не заперечував щодо постановлення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася з невідомих причин, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду вона не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за її відсутності чи заперечень проти позовних вимог від неї не надходило, відзиву не надіслала. Через неявку відповідача у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, відповідно до договору купівлі-продажу від 03.07.2009, укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] прийняв у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 630 м2. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. зареєстровано в реєстрі за №2341 (а.с.8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.07.2009, укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] прийняв земельну ділянку площею 630 кв.м., цільове призначення присадибна ділянка, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки:2310700000:01:037:0009. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. зареєстровано в реєстрі за №2343 (а.с.13). Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності до ч. 1,2 ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно ч.1,2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Стаття 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. П. 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що з набуттям позивачем права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці, на підставі договору купівлі продажу, так само і на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2009, укладеного між позивачем та відповідачем набуто право власності на земельну ділянку площею 630 кв.м., цільове призначення присадибна ділянка, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки:2310700000:01:037:0009. До позивача, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку в силу вимог закону. Проте на час звернення до суду позивач не має можливості здійснити реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.07.2009, укладеного між позивачем та відповідачем, оскільки відповідача після укладення угоди внесено до реєстру боржників, що є перепоною в реалізації прав позивача, як власника в повному обсязі. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Положення статті\~392\~ЦК України\~спрямовані на\~захист існуючого\~права власності, за змістом\~статті 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що позивачем доведено набуття права власності на підставі укладеного правочину та в силу вимог закону, не можливість захистити відповідні права у позасудовому порядку, враховуючи конституційний принцип непорушності права власності особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved