Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

29.12.2005р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком, право вимоги якого перейшло до ТОВ "Кредитні ініціативи" /на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р./ та позичальником [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №16/ІК-05, відповідно до якого, позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 32000 доларів США для придбання нерухомості у власність, а саме: 2-х кімнатної квартири [ADDRESS], із строком повернення коштів банку - 29.12.2025р. включно, зі сплатою - 12% річних. Повернення кредиту повинно було здійснюватися згідно з графіком погашення кредиту, узгодженим та підписаним відповідачем. В той же день, в забезпечення виконання кредитного договору, між банком та відповідачем був укладений іпотечній договір №21/І-05, предметом іпотеки якого була визначена - двохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею - 42,59кв.м., та житловою площею - 26,49кв.м. Договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстраційним №1563. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2003р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Відповідач був зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати заборгованість за кредитом, нарахованим процентам за користування кредитом на умовах та в порядку визначеного графіком погашення сум за кредитним договором, але, в порушення прийнятих на себе зобов'язань він заборгував перед банком по виплатам вищевказаних платежів. 11.01.2011р. ПАТ КБ "Промінвестбанк" звернувся до Ленінського райсуду м.Запоріжжя з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Однак, розгляд справи був призупинений, т.я. відповідач звернувся до Орджонікідзевського райсуду м.Запоріжжя з позовом про визнання кредитного договору недійсним. І тільки 16.10.2013р. було винесене рішення про відмову відповідачу у позовних вимогах. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014р., рішення Орджонікідзевського райсуду м.Запоріжжя від 16.10.2013р. було залишено без змін. За цей час, на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р., ПАТ КБ "Промінвестбанк" передав право вимоги за договірними зобов'язаннями ТОВ "Кредитні ініціативи", яке і звернулося до суду 09.12.2013р. з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а позов ПАТ КБ "Промінвестбанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду ухвалою суду від 17.03.2014р. В ході судового слідства позивач в заявах на адресу суду наполягав на задоволенні позовних вимог та зазначив у позові, що станом на 01.11.2013р. заборгованість відповідача перед позивачем складає - 48205,48 доларів США, що відповідно курсу НБУ, становить - 385306,40гр., і складається із: заборгованості за кредитом - 216344,85гр., заборгованості по відсоткам - 141547,56гр., заборгованості по комісії - 11564,27гр. та суми пені - 15849,72гр. В порушення прийнятих на себе зобов'язань, відповідач має прострочену заборгованість, яку не погашає, не зважаючи на неодноразові попередження банка та позивача. Тому, позивач змушений був звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка є іпотечним майном. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які були понесені банком при зверненні із позовом до суду - суму судового збору. В останні судові засідання представник банка не з'являвся, в письмових заявах до суду, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] жодного разу в судові засідання не з'явився, його інтереси в судових засіданнях представляли адвокати [PERSON] та [PERSON] на підставі договорів про надання правових послуг від 25.06.2014р., які проти позовних вимог заперечують, пояснивши суду, що дійсно, [PERSON] уклав з банком договір про іпотечний кредит від 29.12.2005р. та іпотечний договір від 29.12.2005р. Через матеріальні труднощі, т.я. кредит був отриманий в доларовому еквіваленті, а курс його значно піднявся, у відповідача виникла заборгованість перед банком за кредитним договором. Однак, 07.06.2014р. набрав законної сили Закон України "Про мораторій", відповідно до якого, заборонено примусове стягнення нерухомого житлового майна, наданого в іпотеку в якості забезпечення зобов'язань громадян України за договорами споживчого кредитування, надані в іноземній валюті, якщо у позичальника не має іншого житла у власності. У зв'язку з чим, представники відповідача просять суд відмовити в позовних вимогах позивача. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та норм чинного законодавства. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ч.2 ст.1050 ЦК України визначено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, з розстроченням, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася та сплатити нараховані проценти, відповідно до ст. 1048 ЦК України. Ст.610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 29.12.2005р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та позичальником [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №16/ІК-05, відповідно до якого, позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 32000 доларів США для придбання нерухомості у власність, а саме: 2-х кімнатної квартири [ADDRESS], із строком повернення коштів банку - 29.12.2025р. включно, зі сплатою - 12% річних /а.с.27-30/. Повернення кредиту повинно було здійснюватися згідно з графіком погашення кредиту, узгодженим та підписаним відповідачем /а.с.31-33/. В той же день, в забезпечення виконання кредитного договору, між банком та відповідачем був укладений іпотечній договір №21/І-05, предметом іпотеки якого була визначена - двохкімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею - 42,59кв.м., та житловою площею - 26,49кв.м. Договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] під реєстраційним №1563 /а.с.39-42/. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2003р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.43/. Після чого було внесено ряд змін до кредитного договору: від 14.05.2008р. про збільшення сплати процентів до - 14% річних /а.с.34/, від 25.02.2009р. про внесення змін в графік погашення заборгованості /а.с.36/, від 01.03.2009р. про збільшення процентної ставки - до 16 % річних у разі порушення позичальником строку погашення отриманого кредиту /а.с.35/. У зв'язку з тим, що позичальник [PERSON] заборгував перед банком, 11.01.2011р. ПАТ КБ "Промінвестбанк" звернувся до Ленінського райсуду м.Запоріжжя з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Однак, розгляд справи був призупинений, т.я. відповідач звернувся до Орджонікідзевського райсуду м.Запоріжжя з позовом про визнання кредитного договору недійсним. І тільки 16.10.2013р. було винесене рішення про відмову відповідачу у позовних вимогах. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014р., рішення Орджонікідзевського райсуду м.Запоріжжя від 16.10.2013р. було залишено без змін /а.с.62-65/. За цей час, як встановлено судом, на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р. /а.с.10-26/, ПАТ КБ "Промінвестбанк" передав право вимоги за договірними зобов'язаннями ТОВ "Кредитні ініціативи", яке і звернулося до суду 09.12.2013р. з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а позов ПАТ КБ "Промінвестбанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду ухвалою суду від 17.03.2014р., проти чого ні банк, ні ТОВ не заперечували /а.с.151/. Як встановлено судом, відповідач був зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати заборгованість за кредитом, нарахованим процентам за користування кредитом на умовах та в порядку визначеного графіком погашення сум за кредитним договором, але, в порушення прийнятих на себе зобов'язань він заборгував перед банком по виплатам вищевказаних платежів. В ході судового слідства представник позивача підтвердив суму заборгованості відповідача та наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що станом на 01.11.2013р. заборгованість відповідача перед позивачем складає - 48205,48 доларів США, що відповідно курсу НБУ, становить - 385306,40гр., і складається із: заборгованості за кредитом - 216344,85гр., заборгованості по відсоткам - 141547,56гр., заборгованості по комісії - 11564,27гр. та суми пені - 15849,72гр., що підтверджується розрахунком позивача /а.с.44/. Крім того, позивач надав суду довідку про рух коштів на розрахунковому рахунку відповідача, відповідно до якого, підтверджена вищевказана сума заборгованості відповідача за договором про іпотечній кредит /а.с.93-102, 114-123/. Тому, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка зазначена в іпотечному договорі. Відповідно до вимог ст.33 Закону України "Про іпотеку": у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до положень ст.35,40 Закону України "Про іпотеку", банком було направлено боржнику та іпотекодавцю [PERSON] письмові повідомлення про наявність заборгованості та про можливість у зв'язку з цим, звернення стягнення на предмет іпотеки /а.с.45-46/. Ці обставини представники відповідача не заперечували в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.39 ч.1 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іоптекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню в вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Крім того, вимоги позивача щодо реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду шляхом продажу на прилюдних торгах, є законними, оскільки вони відповідають вимогам ст.41 Закону України "Про іпотеку" та умовам договору іпотеки. Представники відповідача зазначили в судовому засіданні, що 03.06.2014р. був прийнятий Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 07.06.2014р. з дня його опублікування, тобто, на день винесення рішення Ленінським судом по даній справі, Закон діє і встановлює заборону на задоволення рішень про звернення стягнення на житлові приміщення, які є предметом іпотеки, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Дійсно, судом встановлено, що на теперішній час, відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.153/, за відповідачем на праві власності зареєстроване тільки одне житлове приміщення: 2-х кімнатна квартира [ADDRESS]. Однак, судом безспірно встановлено, що відповідач [PERSON], отримавши від банка грошові кошти за договором про іпотечний кредит, придбав на ці гроші 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується умовами договору /а.с.27-30/. В забезпечення виконання цього кредитного договору, він передав банку в іпотеку: 2-х кімнатну квартира [ADDRESS] /а.с.39-42/. А після звернення позивача до суду 09.12.2013р. з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, він 31.01.2014р. продав придбану за грошові кошти банка квартиру за договором купівлі-продажу, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.161/. При цьому, судом встановлено, що ні з банком, ні з позивачем, він не розрахувався. Тобто, він привласнив собі грошові кошти банка, а зараз, ще й намагається залишити за собою і іпотечну квартиру, посилаючись на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Тобто, на день набрання чинності Закону України "Про мораторій", а саме - на 07.06.2014р., у власності відповідача перебували дві вищевказані квартири. Тому, суд вважає, що відповідач не є суб'єктом даного Закону Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору - 3441гр. /а.с.5/.

Outcome: approved