Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У липні 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому зазначає, що відповідно до кредитного договору від 19.12.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 10262,71 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ним і банком кредитний договір. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Банк виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі. В свою чергу належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 15.07.2019 року має заборгованість у загальному розмірі 17560,22 грн., з яких: 6051,75 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2596,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 7738,31 грн. заборгованість за пенею та комісією, 1173,36 грн. - штрафи відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Вказані суми АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2019 року позовну заяву АТ "ПриватБанк" до [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в його відсутність, у якій проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов АТ КБ "ПриватБанк" підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що 26.02.2007 року між ПриватБанком та [PERSON] був укладений кредитний договір № SAMDN4000001180025. В подальшому 19.12.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якого банк надав відповідачу строковий кредит в сумі 10262,74 грн. на строк з 19.12.2014 року по 31.12.2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати в рахунок погашення кредиту грошові кошти в розмірі 372,33 грн. Згідно з п. 1.3.3 Генеральної угоди у разі прострочення кредиту в день, який слідує за днем повернення кредиту, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1173,36 грн. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 15.07.2019 року відповідач має заборгованість у загальному розмірі 17560,22 грн., з яких: 6051,75 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2596,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 7738,31 грн. комісія, 1173,36 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050\~ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, банк просить окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник) та відсотків за користування кредитом, стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. При цьому позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи своє право вимоги, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину договору. Однак матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими умовами та правилами був ознайомлений відповідач. Заява відповідача, а в подальшому Генеральна угода від 19.12.2014 року, укладена між банком та відповідачем, не містить умов договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та комісії, а також визначення їх розміру. Будь-які докази погодження сторонами умов щодо сплати позичальником пені та комісії в матеріалах справи відсутні. Згідно з частиною шостою\~статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позов у частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. Тим більше, що сторони погодили сплату позичальником штрафу у випадку невиконання зобов`язання, а статтею 61 Конституції України заборонено подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення. В той же час, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за кредитною угодою належним чином не виконав, суд вважає, що з відповідача на користь банку необхідно стягнути заборгованість станом на 15.07.2019 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6051,75 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 2596,80 грн., а також штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди в розмірі 1173,36 грн., а всього 9821 грн. 91 коп. Крім того, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. Відповідно до\~частини 1\~статті 141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1074 грн. 42 коп. (55,93%).

Outcome: partial