Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.12.2015 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, в якому просить суд встановити факт прийняття [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, спадщини, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який проживав за адресою: [ADDRESS]. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що [INFO] року помер її батько [PERSON], який постійно проживав за адресою:[ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина до якої входила частка квартири за адресою [ADDRESS]. Позивач - [PERSON] як спадкоємець першої черги на той час не мала можливості звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини оскільки їй на момент смерті батька було 12 років, однак вважає, що фактично прийняла спадщину оскільки на протязі 2003 - 2005 років мешкала у вказаній квартирі разом із батьком [PERSON], своєю матір'ю [PERSON], яка на час смерті батька знаходилася з ним у зареєстрованому шлюбі. Таким чином позивач вважає, що вона з її матір'ю фактично прийняли спадщину у вигляді частки квартири яка залишилася після смерті її батька та іншого майна. Також позивач зазначила, що її бабуся [PERSON] та її двоюрідний брат [PERSON] не зверталися до нотаріальної контори та також не приймали спадщину у встановленому законом порядку, вони звернулися до суду та отримали рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.08.2004 року, на підставі якого набули право власності на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], при цьому вони не вказали про наявність інших спадкоємців першої черги. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, вивчивши, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], видане 26 січня 1991 року Відділом ЗАГСу Київського РВК м. Одеси, актовий запис №209 від 26 січня 1991 року. В графі матір зазначено - [PERSON], батько - [PERSON]. Матір позивачки [PERSON], [INFO], з 22.05.1989 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Батько позивачки [PERSON], був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у віці 34 роки помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], видане 01 березня 2003 року Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №2153. Після смерті [PERSON], [PERSON] через деякий час уклала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Вказаний шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 21 листопада 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Одесі, актовий запис №863, у зв'язку з чим [PERSON] повернула дошлюбне прізвище [PERSON]. 13.02.2008 року [PERSON] зареєструвалась за адресою: [ADDRESS]. 25 грудня 2010 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], видане 25 грудня 2010 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1253, у зв'язку з чим [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». [INFO] року у віці 40 років [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №7227. У зв'язку з чим, зазначаємо, що позивачка [PERSON], є дочкою [PERSON], померлого [INFO] року, та дочкою [PERSON], яка померла [INFO] року. На час смерті [PERSON], [PERSON] перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. Позивачці [PERSON] на час смерті батька - [PERSON], було 12 років. Після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, відкрилась спадщина у тому числі на належну йому за час життя частку квартири за адресою: [ADDRESS], що визнано сторонами по справі. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2004 року позов [PERSON] та [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право власності на 4/6 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на грошові вклади с нарахованими відсотками в порядку спадкування після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на автомобіль марки «Нісан-Ланглей», 1986 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Рішення суду набрало законної сили 07.09.2004 року. У вказаному рішенні суду зазначено, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, є його матір [PERSON], яка фактично прийняла спадщину. До нотаріальної контори спадкоємці не звертались. У зв'язку з чим, що також було підтверджено сторонами по справі під час розгляду справи, відповідач [PERSON] є бабусею позивачки [PERSON], а [PERSON] двоюрідним братом. 21.12.2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, оскільки вважає, що вона та її матір [PERSON], померла [INFO] року є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який проживав за адресою: [ADDRESS], оскільки вона та її матір [PERSON] постійно проживали за вказаною адресою на час смерті батька - [PERSON] Також [PERSON] зазначала, що з заявою про прийняття спадщини після смерті батька не зверталась, оскільки їй на той час було 12 років, тобто була малолітньою. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п. п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 1 постанови N 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах по спадкування" роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 28 серпня 2003 року, тобто до набуття чинності Цивільним кодексом України в ред.2004 року, тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Відповідно до ст. ст. 525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Статтею 524 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Судом встановлено, що заповіту [PERSON], померлий [INFO] року не склав, тому позивач [PERSON], як дочка померлого, та її матір [PERSON], померла [INFO] року, є спадкоємцями його спадкового майна за законом першої черги. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України в ред.1963 року). Так, за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступ в управління або володіння спадковим майно; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року). Згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Щодо встановлення факту прийняття [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, спадщини, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який проживав за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вже було встановлено, на час смерті [PERSON], [PERSON] перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. Позивачем по справі під час розгляду справи не було доведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що матір позивачки [PERSON], [INFO], мешкала разом зі своїм чоловіком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS]. Також як вже було встановлено [PERSON], [INFO], з 22.05.1989 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], тобто за іншою адресою ніж її померлий чоловік [PERSON], а саме: [ADDRESS]. За час життя [PERSON], яка змінила прізвище на [PERSON], [PERSON], померла [INFO] року, не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, тобто не скористалась своїм право для прийняття спадщини у встановлений законом строк у шість місяців, а також надалі не зверталась до суду з заявою про поновлення їй пропущеного строку для подання зави про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з чим, суд вважає вимоги позивача в цій частині необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Щодо встановлення факту прийняття [PERSON], [INFO], спадщини, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який проживав за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вже було встановлено, [PERSON] є дочкою [PERSON], померлого [INFO] року, та якій на день смерті батька було 12 років. [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Судом вже було встановлено, що застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК України в ред.1963 року). Так, за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно. Однак малолітня особа не має право на подання заяви про прийняття спадщини, у зв'язку з чим ці дії здійснюються її законним представником - матір'ю. Як вже було зазначено, [PERSON], яка змінила прізвище на [PERSON], [PERSON], померла [INFO] року, не зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, тобто не скористалась своїм право для прийняття спадщини у встановлений законом строк у шість місяців, чим позбавила права на прийняття спадщини і свою малолітню дочку [PERSON]. 01 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України, який чинний на цей час, яким встановлено, що заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікуни (ч.4ст.1269 ЦК України). Також Цивільним Кодексом України який набув 01 січня 2004 року, встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Тобто чинним на цей час ЦК України, чітко визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, однак за змістом ч. 1 ст. 549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину: якщо він фактично вступ в управління або володіння спадковим майном, при цьому такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця. За положеннями частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що у зв'язку з неприйняттям [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, [PERSON], яка була малолітньою на час смерті батька, була вимушено позбавлена права на спадкування. Тобто єдиним способом захисту свого порушеного права, є доведення позивачем, що вона постійно проживала разом із батьком на час відкриття спадщини - на час його смерті, тобто фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Позивач [PERSON] була зареєстрованою лише з 15.11.2007 року за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала стосовно того, що малолітня [PERSON] мешкала разом з померлим батьком [PERSON], однак визнала, що дійсно позивачка періодично приїжджала до батька та була з ним. Під час розгляду справи судом були допитані свідки за клопотаннями, як позивача та і відповідачів, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зазначаємо, що відповідно до ст. 63 ЦПК України. показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставину, яка мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Отримані показання свідків не приймаються судом, як належні докази, оскільки показання свідків є протиречивими між собою, оскільки свідками надані пояснення так і на підтвердження того, що малолітня на той час [PERSON] приходила в гості до бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS], так і на підтвердження того, що матір з дочкою [PERSON] за вказаною адресою ніколи не мешкали та не приходили. Стосовно вирішення вказаного факту, судом приймається той факт, що на час смерті [PERSON], [PERSON] перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. Частиною 2 статті 17 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Тобто місцем мешкання [PERSON] на час смерті батька [PERSON], було його місце мешкання: [ADDRESS], так і місце мешкання її матері: [ADDRESS]. Під час розгляду справи відповідачем було визнано той факт, що після смерті [PERSON], [PERSON] одружилась з [PERSON] та деякий період часу вони проживали за адресою: [ADDRESS]. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що після смерті [PERSON] жоден зі спадкоємців не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2004 року було позов [PERSON] та [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках право власності на 4/6 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Також з вказаного рішення суду, вбачається, що відповідачами по справі не було повідомлено суд про існування інших спадкоємців до майна померлого [INFO] року [PERSON]. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства" (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п. 67), " Ганс-Адам II проти Німеччини" (п. 45). Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, у суду не виникає сумнівів, що [PERSON] мешкала на час смерті батька за адресою: [ADDRESS], тобто фактично вступила у володіння спадковим майном. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачка вимушено позбавлена права в передбаченому законом порядку оформити своє право на спадщину, чим порушується (не визнається) її право на прийняття спадщини, яке залишилось після смерті її батька, тому виходячи з вимог справедливості та розумності, це право підлягає захисту шляхом встановлення факту, що [PERSON], [INFO], прийняла спадщину, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial